Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 1519/17008/2012

провадження № 61-30717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року у складі суддів Плавич Н. Д.,

Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г. та додаткове рішення апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року у складі суддів Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, в якому просила: поновити їй строк звернення до суду за захистом своїх прав; на підставі статті 229 ЦК Українивизнати недійсним договір дарування від 19 липня 2005 року, який був укладений між нею та відповідачем, повернути їй 13/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного договору дарування позивач припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договір дарування належного їй майна. З часу укладання договору позивач продовжує утримувати свій будинок за власні кошти, відповідач не переоформила на своє ім'я особовий рахунок по сплаті комунальних послуг, у зв'язку із чим, усі витрати несе позивач. Внаслідок тяжкої хвороби хребта, позивач потребує сторонньої допомоги, яку їй надають сусіди. Без згоди позивача відповідач вселила у будинок сторонню особу.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року у складі судді Целуха А. П. у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладанні договору дарування позивач, як дарувальник, розуміла правову природу правочину, права та обов'язки сторін, зміст договору було роз'яснено сторонам нотаріусом, тимчасові непорозуміння, що виникли між сторонами в подальшому, не можуть вплинути на дійсність договору.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 19 липня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, на підставі якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар 13/100 частин з 19/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами під номером АДРЕСА_1 що в цілому складається: житлове - зазначене на плані «А», «Б» - сарай, «В» - льох з шиєю, «Д» - гараж, «Ж» - душ, огорожа I, 2, 4-6, мостіння I, житловою площею 71,4 кв. м, розташовані на земельній ділянці площею 836 кв. м, зареєстрованого в реєстрі за №2875.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 321,90 грн.

Додатковим рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року повернуто ОСОБА_1 у власність 13/100 частини житлового будинку, що складає: літ. «А» - 2-3 жила, 2-2 жила, житловою площею 22,3 кв. м, з 19/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами під номером АДРЕСА_1, що в цілому складається: житлове - обозначене на плані «А», «Б» - сарай, «В» - льох з шиєю, «Д» - гараж, «Ж» - душ, огорожа I, 2, 4-6, мостіння I, житловою площею 71,4 кв. м, розташовані на земельній ділянці площею 836 кв. м.

Судові рішення апеляційного суду мотивовані тим, що при укладанні

19 липня 2005 року договору дарування позивач помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки неправильно сприйняла предмет та інші умови угоди, які вплинули на її волевиявлення.

Апеляційний суд урахував вік, стан здоров'я позивача та дійшов висновку, що мотивом укладання договору з боку позивача було отримання матеріального забезпечення, уваги, допомоги з боку відповідача, тому вона надала згоду на укладання угоди, розуміючи зовсім інші наслідки.

При цьому, апеляційний суд, з урахуванням наведених позивачем причин пропуску строку позовної давності, дійшов висновку про його поновлення з метою захисту прав останньої.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, у зв'язку була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права. Судові виклики і повідомлення направлялись не за місцем її проживання, а посилання в рішенні апеляційного суду на ту обставину, що відповідач відмовлялась від отримання судових повісток не відповідають фактичним обставинам, оскільки такі дані в матеріалах справи відсутні, або сфальшовані.

Касаційна скарга містить посилання на те, що апеляційний суд не навів жодного доказу на підтвердження існування помилки з боку позивача при укладенні договору дарування частини домоволодіння та не врахував ту обставину, що згідно договору дарування сторони попередньо ознайомились з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діючи добровільно уклали його в письмовій формі та підписали, договір між сторонами посвідчений нотаріусом. ОСОБА_1 на момент оформлення договору була у віці 68 років, тяжких захворювань не мала.

При посвідченні договору дарування, нотаріус роз'яснив позивачу характер і суть правочину. ОСОБА_1 діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладається саме договір дарування. Нотаріальна процедура посвідчення правочину була дотримана у повному обсязі.

Аргументом касаційної скарги також указано те, що згідно зі статтею 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, а ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом через 7 років, на що апеляційний суд не звернув уваги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення і додаткове рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про відсутність доказів на підтвердження належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду апеляційним судом не відповідають дійсності. Оскільки справа призначалася до розгляду в апеляційному суді неодноразово, повідомлення про день і час розгляду справи направлялися відповідачу ОСОБА_5 кур'єром за адресами, які надала сама відповідач. Інформація щодо адреси реєстрації та фактичного проживання відповідача є в матеріалах справи, від отримання повісток відповідач відмовилася, що підтверджується зворотними повідомленнями, у зв'язку із чим остання вважається повідомленою.

Вказує на те, що доводи касаційної скарги ґрунтуються на формальних та необґрунтованих міркуваннях, не підтверджених фактами та доказами, з наміром ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд установив, що 19 липня 2005 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдарована), укладено нотаріально посвідчений договір дарування, на підставі якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар 13/100 частин з 19/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1

Вказуючи на те, що в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на положення статті 229 ЦК України. Зазначала, що в силу свого похилого віку та стану здоров'я вона не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ вона підписала.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У силу частини першої статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами).

Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

З установлених місцевим судом обставин справи слідує наступне.

На момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мала. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз'яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування безоплатно передає частину будинку своїй дочці. Протягом семи років позивач не оспорювала даний договір.

Отже, з'ясувавши всі конкретні обставини справи, що передували укладенню оспорюваного договору дарування, місцевий суд прийшов до вірного висновку про безумовну обізнаність позивача на момент укладення договору дарування 1/3 частини власного будинку у 2005 році, що нею укладається саме договір дарування. Докази, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивач не надала.

Існування неприязних відносин з обдарованою та членами її родини на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника при укладені нею правочину у 2005 році та не може бути підставою для його скасування зі спливом значного періоду часу - сім років.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 364,80 грн.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2015 та додаткове рішення апеляційного суду Одеської області від 17 травня

2016 року скасувати, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 364,80 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська