Постанова

Іменем України

05 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/26508/16-ц

провадження № 61-594св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Друга Вінницька державна нотаріальна контора, Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бойка В. М. від 06 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області у складі суддів Сала Т. Б., Марчук В. С., Медвецького С. К. від 20 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Друга Вінницька державна нотаріальна контора, Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який був побудований під час шлюбу її батьків та введений в експлуатацію 07 квітня 1984 року. З часу народження і на час смерті батька позивач постійно проживала разом із батьками в указаному будинку, тобто є такою, що фактично прийняла спадщину після його смерті. У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Другої Вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на належну їй після смерті батька частку указаного будинку, де їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно з тих підстав, що реєстрація права власності її батька на спірний будинок відсутня.

У подальшому вона дізналася, що її матір, відповідач у справі, 28 грудня 2015 року вже виготовила правовстановлюючі документи на спадковий будинок та зареєструвала право власності на своє ім'я.

Посилаючись на те, що вона як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька має право на частку спірного будинку, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на ј частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2015 року, відповідно до якого право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_5 одноособово та скасувати державну реєстрацію права власності на спірний будинок на ім'я відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2015 року, видане Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, відповідно до якого право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5 одноособово та скасовано державну реєстрацію права власності на вказаний будинок на ім'я ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки будівництво спірного будинку було розпочато батьками позивача в період шлюбу та на момент смерті спадкодавця будинок був введений в експлуатацію (1984 рік), то вказаний будинок є майном нажитим подружжям за час шлюбу і частка кожного з них є рівною. Тому оспорюване свідоцтво про право власності на спірне майно порушує права позивача на спадкування за законом ј частки вказаного будинку після смерті батька. Відсутність державної реєстрації спірного будинку за життя спадкодавця не свідчить про те, що спірний будинок не увійшов до спадкової маси, оскільки будівництво спірного будинку відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, на відведеній для його будівництва у встановленому законом порядку земельній ділянці і на момент смерті спадкодавця указаний будинок був прийнятий в експлуатацію.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про те, що відсутність державної реєстрації спірного будинку за життя спадкодавця не є наслідком виключення спірного будинку із спадкової маси є обґрунтованим, оскільки законодавство, чинне на час введення в експлуатацію спірного будинку, не пов'язувало моменту виникнення права власності на нерухоме майно із його державною реєстрацією. Правоустановчим документом, яким посвідчувалося право власності на нерухоме майно, був Акт комісії про введення в експлуатацію будинку, який 07 квітня 1984 року за життя спадкодавця був отриманий.

08 грудня 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що попередні суди не звернули уваги на те, що спірний житловий будинок за життя спадкодавця не був зареєстрований як об'єкт власності, а тому за життя спадкодавця у нього не виникло право власності на вказаний будинок, у відповідності із чинним на той час законодавством, яке передбачало обов'язкову реєстрацію будинків в межах міст і селищ міського типу УРСР. Оскільки спірний будинок не увійшов до спадкової маси після смерті ОСОБА_7, то відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на частину спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті батька. Тому оспорюване свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок, яке видане ОСОБА_5 у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не порушує права позивача.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25 січня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана цивільна справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 05 серпня 1962 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.

ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4

20 жовтня 1961 року між виконкомом Вінницької міської ради та ОСОБА_5 був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки № 12 для будівництва індивідуального жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений Другою Вінницькою державною нотаріальною конторою 09 грудня 1961 року № 8433 (а. с. 651-169).

Судами встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1. побудовано та здано в експлуатацію під час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у шлюбі.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Коже з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, правильними є висновки судів про те, щоспірне будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Статтею 28 Кодексу про шлюб та сімю передбачалось, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 належало по Ѕ частині будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7

Ураховуючи те, що спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 01 січня 2004 року, тому до спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Оскільки ОСОБА_7 заповіт не залишив, то у даному випадку спадкування здійснюється за законом.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п. 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Установивши, що на день смерті ОСОБА_7 у спірному будинку проживала його донька ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач є таким, що прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, і що прийнята спадщина на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР належить їй з моменту відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1.

У подальшому ОСОБА_5, а саме 28 грудня 2015 року, одноосібно зареєструвала за собою право власності на спірний будинок та отримала свідоцтво про право приватної власності на вказане майно.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядок земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і на момент смерті спадкодавця вказаний будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію (1984 рік), дійшов правильного висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на ј його частини у порядку спадкування. Тому видане відповідачу свідоцтво про право власності на спірний будинок без урахування інтересів позивача підлягає визнанню недійсним в частині підтвердження права власності одноособово за відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок не входить до спадкової маси, оскільки за життя у спадкодавця не виникло право власності на нього через відсутність його державної реєстрації, не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Так, діючим та той час законодавством (на час введення спірної будівлі в експлуатацію), зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, прямо не вказувався момент виникнення права власності на нерухоме майно. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи заявника про те, що позивач відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька, тому не може ставити питання про визнання за нею права власності в порядку спадкування не заслуговують на увагу, оскільки таку заяву позивачем подано поза межами передбаченого статтею 553 ЦК УРСР шестимісного строку з дня відкриття спадщини, відтак така заява не має юридичної сили та не тягне за собою будь-яких правових наслідків.

З урахуванням наведеного висновки судів про задоволення позову є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило