справа № 166/551/17
провадження № 2/166/14/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року смт. Ратне

Ратнівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Лозицького С.О.,

за участю секретаря Заєць Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в смт. Ратне справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (надалі -Позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 (надалі-Відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявленого позову Позивач зазначив, що 26.04.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ "Приватбанк" свої договірні зобов'язання виконав, надавши Відповідачу кредит.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 26.03.2017 року має заборгованість 61478 грн. 42 коп. за кредитним договором № б/н від 26.04.2011 року, з яких:

-2250 грн. 62 коп. заборгованість за кредитом,

- 51644 грн. 07 коп. заборгованість по відсотках за користування кредитом,

- 4180 грн.- заборгованість за пенею та комісією;

- 500 грн. штраф (фіксована частина)

- 2903 грн. 73 коп. штраф (процентна складова).

Позивач просить стягнути з ОСОБА_1 61478 грн. 42 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не з'явився у поданому письмовому клопотанні просить справу розглядати у їх відсутності, підтримує позовні вимоги, які просить задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 надав суду заперечення на позовну заяву,де вказав, що згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Як ввбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.04.2011 року, наданого Позивачем у справі, 24.03.2014 року Відповідач у справі сплатив 100 гривень заборгованості за договором б/н, а до суду Позивач звернувся 24.04.2017 року, тобто пропустивши трьохрічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, що є підставою у відмовленні його позовних вимог.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку ( 12 грудня 2008 року, № 661-VI ) внесено зміни до ст. 1056-1. Проценти за кредитним договором, якою, в тому числі, передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Окрім того, ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» регулює відносини банку з клієнтами. Частиною 4 вказаної статті банкам не дозволяється в односторонньому порядку змінювати умови договорів, укладених з клієнтами, в тому числі піднімати розміри процентних ставок за кредитними договорами.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.04.2011 року, при наданні кредиту в розмірі 300 грн., Позивач у справі 26.04.2011 року встановив Відповідачу відсоткову ставку за користування кредитними коштами в розмірі 36 %, з 02.01.2013 року -зменшив до 30%; з 01.09.2014 року - збільшив до величини 34,80 %, з 01.04.2015 року - збільшив до величини 43,20%.

Наведене в позовній заяві твердження про підтвердження ОСОБА_1 своєї згоди на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нами Договір, є безпідставним.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. У випадку недодержання письмової форми такий договір є нікчемним, що визначено статтею 1055 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що укладений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Беручи до уваги, що Відповідач жодним чином не підписував «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжного карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті Позивача http://privatbank.ua/terms/pages70, між сторонами у справі відсутні відносини про надання/отримання кредитних коштів, а одностороннє встановлення чи збільшення(зменшення) відсоткової ставки за користування кредитом, є необгрунтовним.

Позивач по справі подав до суду анкету заявника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приват Банку Додаткову інформацію, Условия и правила предоставления банковских услуг, а також інші документи, які вимогам ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року № 55, не відповідають в повні мірі. Окрім того, Условия и правила предоставления банковских услуг, складені іноземною мовою, завірений переклад до суду не наданий.

З огляду на ч.1 ст.80 ЦПК України вищеперечислені документи не можуть бути в розумінні ст.77 ЦПК України належними доказами по справі

Позивачем по справі залишено поза увагою те, що відповідно до пункту 2.1.1.2.11 «Умов і правил надання банківських послуг» (на російській мові без перекладу) долученими ним до матеріалів позовної заяви, картка дійсна до останнього календарного дня місяця указано на ній.

Позивач по справі не надав суду доказів щодо установлення граничного строку дії картки, у матеріалах позовної заяви відсутні памятка клієнта, яка є складовою укладеного договору про надання банківських послуг, довідка про умови кредитування та рішення банку, яким встановлено кредитний ліміт на кредитну картку, якщо таке рішення приймалось 6шком. (Постанова Верховного Суду України у справі №1295цс15 від 07.10.2015 року).

Представник відповідача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 просить Суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності в три роки, на підставі чого в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредиторської заборгованості відмовити.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав:

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу.

Згідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 26.04.2011 року було укладено договір № б/н, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Факт укладення договору між Позивачем та Відповідачем підтверджується наявною у справі «Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку» (надалі Анкета). Сторонами у вказаному вище документі, складовою частиною договору є «Умови та Правила надання банківських послуг», а також «Тарифи банку».

Відповідно до умов, зазначених у вказаній Анкеті, Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Позивавча в мережі «Інтернет» за адресою: www.privatbank.ua.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК Укрїани). З огляду на наведене, враховуючи системний аналіз положень наведеної норми, Ратнівський районний суд зазначає, що чинне законодавство передбачає можливість укладення правочинів у трьох формах: усній, письмовій та електронній, які сторони на власний розсуд можуть обрати.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, Анкета містить вказівку на Умови та Правила надання банківських послуг без відповідного посилання на їх редакцію та нормативний документ, вказівку на орган чи посадову особу, яким вказані Умови та Правила затверджені.

При цьому, твердження Позивача, визначені у позовній заяві як одна з підстав для задоволення позову, про те, що з вказаними Умовами та Правилами, а також Тарифами Відповідач у справі мав можливість ознайомитись на сторінці в мережі «Інтернет» за адресою: www.privatbank.ua/terms/pages/70, визнаються Ратнівським районним судом Волинської області необґрунтованими, оскільки Анкета містить посилання на іншу адресу в мережі «Інтернет» (www.privatbank.ua), відвідавши яку користувач не має можливості відразу ж ознайомитись з відповідними документами. Окрім того, як вже було зазначено вище, в Анкеті не зазначено жодних ідентифікуючих ознак документа під назвою «Умови та Правила надання банківських послуг» (як-то: назва та реквізити внутрішнього нормативного документа, прийнятого відповідним уповноваженим органом Банку, яким вказані Умови та Правила були затверджені; редакція Умов та Правил).

Окрім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які вказують на те, які саме Умови та Правила мали на увазі сторони за договором, зазначаючи їх в Анкеті з однієї сторони, та підписуючи Анкету, приєднуючись до вказаних умов з іншої.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, а також зважаючи на ту обставину, що Позивачем не доведено факту вчинення Відповідачем підпису на Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також Тарифах банку, Суд зазначає, що ні Умови та Правила, ні Тарифи банку, не можуть бути частиною укладеного між Сторонами договору.

Зазначеної позиції дотримується, зокрема і Верховний Суд України, яку виклав у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

При цьому Ратнівський районний суд Волитнської області зазначає, що хоча вказана постанова суду Верховного Суду України і стосується зміненого сторонами за договором строку позовної давності, проте такий строк у вказаних правовідносинах, як випливає зі змісту самої постанови, є частиною саме умов договору, про відсутність доказів ознайомлення з якими споживача фінансових послуг і йдеться у згаданому процесуальному документі.

Разом з цим, наявний в матеріалах справи та доданий до позовної заяви ПАТ «ПриватБанк» документ, який має назву «Извлечение из Условий и правил предоставления банковских услуг Утвержденные приказом от 06.03.2010 г. №СП-2010-256 не може слугувати доказом досягнення сторонами у даній справі домовленості щодо умов, зазначених у вказаному документі.

Як вже було зазначено вище, обовязковою умовою укладення правочину є вчинення підпису сторонами за таким правочином на документі, який відображає його зміст та умови. Разом з цим, вказаний документ не містить підписів жодної зі сторін Договору.

Разом з цим, відповідно до норми ст. 9 ЦПК України мова цивільного судочинства визначається статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 14 названого Закону судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами).

Професійний суддя повинен володіти державною мовою. У межах території, на якій відповідно до умов частини третьої статті 8 цього Закону поширена регіональна мова, держава гарантує можливість здійснювати судове провадження цією регіональною мовою (мовами). Необхідність забезпечення такої гарантії має враховуватися при доборі суддівських кадрів (ч. 2 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики»).

Згідно частини 3 ст 14 Закону сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Згідно припису ст. 10 Конституції України та ч . 1 ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» державною мовою України є українська мова.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону у контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов або мов меншин України, до яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська, болгарська, вірменська, гагаузька, ідиш, кримськотатарська, молдавська, німецька, новогрецька, польська, ромська, румунська, словацька, угорська, русинська, караїмська, кримчацька.

За приписом ч. 3 ст 7 Закону України «Про засади державної мовної політики»до кожної мови, визначеної у частині другій цієї статті, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови, якщо кількість осіб - носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, становить 10 відсотків і більше чисельності її населення.

За рішенням місцевої ради в окремих випадках, з урахуванням конкретної ситуації, такі заходи можуть застосовуватися до мови, регіональна мовна група якої становить менше 10 відсотків населення відповідної території.

Право ініціювання питання щодо застосування заходів, спрямованих на використання регіональних мов або мов меншин, належить також мешканцям території, на якій поширена ця мова.

З огляду на наведене, беручи до уваги системний аналіз зазначених норм права, Суд зазначає, що необхідною умовою для здійснення судочинства в Україні регіональною мовою (мовами) є факт визнання її поширення як такої на відповідній території України згідно з рішенням місцевої ради.

Попри це, ні в межах Ратнівського району Волинської області, ані на території Волинської області, питання щодо статусу російської мови як регіональної, органами місцевого самоврядування відповідного рівня, не вирішувалось.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №10-рп/99 від 14.12.1999 року (справа №1-6/99) положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова як державна є обов'язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п'ята статті 10 Конституції України)

Разом з цим, як вбачається зі змісту Анкети, частиною договору укладеного, між сторонами, є Умови та Правила надання банківських послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно положень ч. 3 ст. 12 даного нормативно-правового акту суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Проте, всупереч наведеним положенням Анкети, Позивачем у справі до позову, в обґрунтування вимог, зазначених у ньому, було додано копії документу, який має назву «Извлечение из Условий и правил предоставления банковских услуг Утвержденные приказом от 06.03.2010 г. №СП-2010-256» та викладений іноземною (російською) мовою. Таким чином, документ, який міститься у справі, не може слугувати належним та допустимим доказом у справі, який свідчить про укладення договору між Сторонами у справі на умовах, частина яких викладена у ньому.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що Відповідач володіє російською мовою чи просив викласти умови договору іншою мовою, аніж державна.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів, наявних у справі, Відповідачем були отримані кредитні кошти в межах договірних відносин, які виникли внаслідок підписання вказаної Анкети.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З дослідженого судом розрахунку заборгованості по договору встановлено, що ОСОБА_1 невчасно та не в повному обсязі проводив платежі по погашенню кредиту, тобто не належним чином виконує умови договору. Остання проплата проведена 24.03.2014 року.

Також з розрахунку вбачається, що станом на 26.03.2017 року є заборгованість в сумі 61478 грн. 42 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 26.04.2011 року.

Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом.

Судом встановлено, що банк взяті на себе зобов'язання по кредитному договору виконав у повному обсязі.

З огляду вищенаведеного, суд вважає, що Відповідач неналежним чином виконує умови зобов'язання.

Разом з цим, як вже було зазначено вище, Умови та Правила, які були надані Суду не містять підпису Відповідача, викладені російською мовою, а тому не є належними та допустимими доказами того, що вони є частиною Договору. Окрім того в матеріалах справи відсутні докази того, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між Сторонами Договору і що саме їх мав на увазі Відповідач, підписуючи заяву, та, відповідно, брав на себе зобовязання зі сплати неустойки. У вказаній Анкеті також не визначено умов, на яких Договір був укладений.

З огляду на наведене, у Суду відсутні докази, які підтверджують обставини укладення між Позивачем та Відповідачем у справі Договору на умовах, які зазначені у позові.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення неустойки - пені і штрафів з підстав, зазначених у позові, не підлягають задоволенню. Вказана правова позиція викладена, зокрема і в ухвалі Верховного Суду України у справі №6-2320цс16 від 22.03.2017 року.

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що Відповідач, порушивши зобов'язання за умовами договору, має заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк" за договором на загальну суму 2250 грн. 62 коп., а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, Суд стягує з Відповідача в користь Позивача сплаченні ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 1600 грн., які документально підтверджені та пов'язані із розглядом справи, є обґрунтованими та пропорційним до предмета спору.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81, 229, 263- 265 ЦПК України, ст. ст. 526, 625, 1049, 1054 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" 2250 (дві тисячі двісті п'ятдесят) гривень 62 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 26.04.2011 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" 1600 (одна тисяча шістсот) грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч.1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ратнівський районний суд Волинської області.

Суддя Лозицький С.О.