Номер справи 623/2844/17
Номер провадження 2/623/176/2018
13 лютого 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
в складі: головуючого - судді: Одарюк М. П.
при секретарі: Костенко В.В.
за участю судового розпорядника: ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, -
В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння і господарських споруд по вул. Громова,43, в місті Ізюмі, Харківської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 16 серпня 1983 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. 01 червня 1999 року за спільні кошти сторони придбали спірний будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Ізюм, вул. Громова,43, Харківської області. Договір купівлі продажу було оформлено на ім'я відповідачки. 22.07.2008 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач, посилаючись на те, що спірний будинок придбали в шлюбі та за спільні кошти, просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Громова,43. Представник позивача, ОСОБА_4, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, ОСОБА_3, повторно в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, заперечень проти позову суду не надсилала, заяви про розгляд справи у її відсутності не надавала.
Частиною 4 статті 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів ( постановляє заочне рішення).
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи ( ч. 1 ст. 280 ЦПК України).
Із матеріалів справи вбачається, відповідачі належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився повторно в судове засідання без повідомлення причин неявки; відповідач не подав відзив, а позивач не заперечує проти вирішення справи в порядку заочного розгляду.
Судовим розглядом встановлено, підтверджується наявними доказами, що сторони у справі 16 серпня 1983 року уклали шлюб, який був зареєстрований Донцівською сільською радою Новопсковського району, актовий запис № 13, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ( а.с.18).
01 червня 1999 року відповідачка, ОСОБА_3 купила цілий жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Ізюмі, Харківської області, вул. Громова,43 на земельній ділянці площею 1200 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі продажу приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 1798 ( а.с.17).
22 липня 2008 року шлюб між сторонами розірвано ( а.с.8).
Вартість вказаного житлового будинку згідно довідки КП « Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» на 15.09.2017 року становить 186079 грн. ( а.с.16).
Згідно даних копії технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок № 43 по вул. Громова, в м. Ізюмі, Харківської області за даною адресою розташовані: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 55,2 кв.м., в тому числі житловою -30,5 кв.м і складається з: І тамбур пл.2,0 кв.м; 2-коридор пл. 2,9 кв.м.;3-кухня пл. 12,4 кв.м.;4-житлова кімната пл. 11,0 кв.м.; 5- житлова кімната пл. 6,5 кв.м.;6-житлова кімната пл. 13,0 кв.м.;7- санвузол пл. 7,4 кв.м.; а також надвірні будівлі та споруди : Б -сарай, В погріб; г- вбиральня;№ 1 -паркан;№ 2 -ворота, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.(а. с. 10-15).
Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.
Згідно ст. 22 КпШС України, який діяв на момент придбання подружжям спірного будинку встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.
Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя
Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Придбавши спірний будинок під час перебування в шлюбі, позивач та його дружина - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується.
Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Таким чином, придбаний під час перебування сторін у шлюбі будинок є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності будинку лише відповідачці, суду не надано.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Позивачка просить визначити її частку у спільному майні подружжя і не ставить питання про реальний поділ нерухомого майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Позивачем надано докази того, що житловий будинок за адресою: вул. Громова,43 в м. Ізюмі, Харківської області є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, є законні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину даного об'єкту.
За таких обставин позовна заява, ОСОБА_2, про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 930,40 грн. (а.с.2), який підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись статтями 12,13, 81, 141, 247 ч.2, 259, 263-265ЦПК України, статями 60,63,69,70 СК України, статтею 368,372 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Громова,43 в м. Ізюм, Харківської області та складається з: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 55,2 кв.м., в тому числі житловою -30,5 кв.м і складається з: І тамбур пл.2,0 кв.м; 2-коридор пл. 2,9 кв.м.;3-кухня пл. 12,4 кв.м.;4-житлова кімната пл. 11,0 кв.м.; 5- житлова кімната пл. 6,5 кв.м.;6-житлова кімната пл. 13,0 кв.м.;7- санвузол пл. 7,4 кв.м.; а також надвірні будівлі та споруди : Б -сарай, В погріб; г- вбиральня;№ 1 -паркан;№ 2 -ворота, який зареєстровано на імя ОСОБА_3, визнати втратившим силу на 1/2 частину правового документа на жилий будинок на імя ОСОБА_3.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 930,40 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя Ізюмського міськрайонного суду М. П. Одарюк