Справа №488/2572/16-ц 12.03.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 488/2572/16-ц
Номер провадження 22-ц/784/209/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва, під головуванням судді Селіщевої Л.І., у приміщенні цього ж суду 20 листопада 2017 року о 12 годині 11 хвилині, у цивільній справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої підприємству працівником під час виконання трудових обовязків,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (далі - ОКП «Миколаївоблтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої підприємству працівником під час виконання трудових обовязків.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач ОСОБА_3 з 16 травня 2006 року по 08 жовтня 2015 року знаходився у трудових відносинах з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» та працював на посаді начальника району теплових мереж №6 (далі - РТМ №6).

16 травня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір №18 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

На протязі травня-серпня 2015 року у ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» проводились інвентаризація, за результатами якої по РТМ №6 виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 21 134 грн. 54 коп. (з урахуванням ПДВ).

Також, згідно з протоколом постійно діючої інвентаризаційної комісії від 30 грудня 2015 року, за результатами інвентаризації, проведеної у звязку зі звільненням відповідача, була зафіксована недостача товарно-матеріальних цінностей, які були в наявності при проведенні попередньої інвентаризації, на загальну суму 29 543 грн. 09 коп. (з урахуванням ПДВ).

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач на час проведення інвентаризацій був матеріально-відповідальною особою РТМ №6, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» просило стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду в загальному розмірі 50 565 грн. 63 коп., завдану підприємству під час виконання працівником своїх трудових обовязків.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечував. Надав до суду пояснення, в яких зазначав, що розрахунки позивача щодо недостачі матеріальних цінностей не відповідають дійсності, оскільки по факту зазначені матеріали були використані на промислові потреби підприємства. Крім того посилався на те, що частина матеріалів була викрадена, про що він неодноразово повідомляв керівництво підприємства та правоохоронні органи.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, районний суд вважав, що позивач не надав суду належних доказів, на підставі яких він прийшов до висновку, що саме з вини відповідача утворилася виявлена нестача матеріальних цінностей, не довів в чому саме полягає невиконання або неналежне виконання трудових обовязків, покладених на ОСОБА_3 трудовим договором, та причинного звязку між шкодою, яка була завдана підприємству та діями відповідача.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повному обсязі погоджується з такими висновками, оскільки вони не узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Підстави, умови, порядок, межі і розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені Главою ІХ КЗпП України.

У відповідності до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу.

Положеннями ст.130 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, відповідно до яких при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відсутність хоча б однієї умови виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно з ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Із змісту ст.135-1 КЗпП України вбачається, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 135-1 КЗпП України).

Згідно розяснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Враховуючи викладене, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено за наявності одночасно двох умов: посада, яку працівник займає, або робота, яку він виконує, має бути зазначена в Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва (затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року за №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»); виконання обовязків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо повязане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих працівникові цінностей.

Також, у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Крім того, у абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам зазначено, що виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обовязок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи убачається, що наказом директора ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» за №111-п від 15 травня 2006 року прийнято ОСОБА_3 на посаду начальника району теплових мереж №6 з 16 травня 2006 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.4).

16 травня 2006 року між ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» та ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено договір №18 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого на останнього покладено повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством товаро-матеріальних цінностей (а.с.6).

Наказом в.о. директора ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» за №243-п від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звільнено з 08 жовтня 2015 року з роботи на підставі п.1 ст.36 (за угодою сторін) КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану планову відпустку у кількості 59 календарних днів, відповідно до його заяви (а.с.5).

З протоколу засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», складеного 10 серпня 2015 року за результатами інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, малоцінних швидкозношуваних предметів, малоцінних необоротних матеріальних активів, нематеріальних активів підприємства, проведеної суцільним порядком за структурними підрозділами ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» робочими інвентаризаційними комісіями, затвердженими наказом від 12 травня 2015 року №230 «Про проведення інвентаризації активів та зобовязань підприємства» убачається, що станом на 01 травня 2015 року на РТМ №6 зафіксована недостача товарно-матеріальних цінностей, перелік яких наведений у вказаному протоколі, на загальну суму 17 612 грн. 11 коп. (21 134 грн. 53 коп. з урахуванням ПДВ) (а.с.7-27).

З протоколу засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», складеного 30 грудня 2015 року за результатами інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, малоцінних швидкозношуваних предметів, малоцінних необоротних матеріальних активів, нематеріальних активів підприємства, проведеної суцільним порядком за структурними підрозділами ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» робочими інвентаризаційними комісіями, затвердженими наказом від 30 жовтня 2015 року №540 «Про проведення інвентаризації активів та зобовязань підприємства» вбачається, що станом на 01 листопада 2015 року на РТМ №6 зафіксована недостача товарно-матеріальних цінностей, перелік яких наведений у вказаному протоколі, та комісією вирішено виявлену нестачу майна в сумі 23 204 грн. 56 коп. (27 845 грн. 56 коп. з урахуванням ПДВ) віднести на колишнього начальника РТМ №6 ОСОБА_3 (а.с.28-33).

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за недостачу товарно-матеріальних цінностей.

Разом з тим колегія суддів не в повному обсязі погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Функціональні обовязки начальника району теплових мереж №6 (в тому числі щодо забезпечення збереження отриманих ним товарно-матеріальних цінностей та іншого майна), затверджені 01 серпня 2004 року директором ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», з якими відповідач ознайомлений під підпис 18 травня 2006 року.

На підставі долучених в апеляційній інстанції документів слідує, що ОСОБА_3 належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

У п.3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за №18 від 16 травня 2006 року сторони узгодили, що у випадку незабезпечення по вині ОСОБА_3 збереження ввірених йому матеріальних цінностей, а також використання їх у неслужбових цілях, визначення розміру збитку, нанесеного підприємству, і його відшкодування проводиться згідно чинного законодавства.

За такого, оскільки відповідач погодився із усіма умовами вищевказаного договору і прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, то останній повинен відповідати за недостачу, яка була виявлена інвентаризаційною комісією на РТМ №6 станом на 01 травня 2015 року в розмірі 17 612 грн. 11 коп.

При визначені розміру відшкодування шкоди, колегія суддів виходить, що саме ця сума грошових коштів і становить розмір заподіяної підприємству шкоди, враховуючи, що відповідно до вимог ст.135-3 КЗпП України, яка регулює питання щодо визначення розміру шкоди, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсування матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №116 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), Порядком визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки.

Враховуючи, що позивач у підтвердження розміру збитків, заподіяних відповідачем, висновок з незалежної оцінки не надав, а визначив цей розмір на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) втрачених матеріальних цінностей, як це передбачено ч.1 ст.135-3 КЗпП України та зважаючи, що відповідач, не доводив той факт, що визначений позивачем розмір шкоди є завищеним, то колегія суддів дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова сума у розмірі 17 612 грн. 11 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. При цьому, розмір шкоди визначено без врахування податку на додану вартість, оскільки відповідно до діючого трудового законодавства, зокрема, ст.130 КЗпП України, відповідальність для працівників встановлена лише за пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Посилання відповідача на відсутність його вини у недостачі матеріальних цінностей зазначених у протоколі засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» від 10 серпня 2015 року, судом апеляційної інстанції не встановлена і останнім не доведена.

Також відповідачем не спростовано факт виявлення нестачі матеріальних цінностей, що встановлена станом на 01 травня 2015 року, а заперечення останнього щодо використання в роботі всіх переданих йому під звіт матеріальних цінностей не знайшли свого підтвердження, як того вимагають положення ст.81 ЦПК України, тому не можуть братись судом до уваги при вирішенні справи.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, то судове рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В той же час, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за недостачу матеріальних цінностей, яка виявлена інвентаризаційною комісією станом на 01 листопада 2015 року, виходячи з наступного.

У договорі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №18 від 16 травня 2006 року сторони узгодили, що зобов`язання за договором покладаються на відповідача і дія даного договору розповсюджується на увесь час роботи працівника з ввіреними йому матеріальними цінностями.

Тобто, укладаючи даний договір сторони чітко обумовили, що його дія розповсюджується лише на час виконання відповідачем робіт на посаді начальника району теплових мереж №6.

Оскільки згідно протоколу засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» від 30 грудня 2015 року, нестача матеріальних цінностей виявлена станом на 01 листопада 2015 року, під час коли відповідач не перебував з підприємством у трудових відносинах, то підстав, передбачених ст.134 КЗпП України, для покладення на останнього відповідальності за нестачу матеріальних цінностей в розмірі 29 431 грн. 09 коп., не вбачається.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати, розмір яких пропорційно розміру задоволених позовних вимог (34.8%) становить 1 007 грн. 04 коп. ((1 378 грн. (сума судового збору, сплаченого в суді першої інстанції) + 1 515 грн.80 коп. (сума судового збору, сплаченого в апеляційній інстанції)) х 34.8 / 100).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої підприємству працівником під час виконання трудових обовязків - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» 17 612 (сімнадцять тисяч шістсот дванадцять) грн. 11 коп. на відшкодування збитків, завданих підприємству працівником під час виконання ним трудових обовязків.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» 1 007 (одна тисяча сім) грн. 04 коп. на відшкодування судових витрат, сплачених в обох судових інстанціях.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_5

Повний текст судового рішення

складено 15 березня 2018 року