провадження 2/201/646/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зміну порядку стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментам, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 вересня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зміну порядку стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини та звільнення частково від сплати заборгованості по аліментам. Позивач у своєму позові і з представником в судовому засіданні посилалися на те, що з 21 квітня 2007 року перебував в шлюбі з відповідачкою, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, він є батьком неповнолітнього сина ОСОБА_3, відповідач є мамою цієї дитини. Сімейне життя в подальшому не склалося, подружні стосунки припинені, шлюб їх згодом було за рішенням суду розірвано, майно поділили добровільно, мешкати стали окремо, неповнолітній син залишився мешкати з відповідачкою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2009 року з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання їх неповнолітнього сина в розмірі ? частки всіх видів його доходу щомісячно до досягнення сином повноліття. Рішення набрало законної сили і по ньому видано виконавчі листи, рішення виконуються. Ці аліменти він сплачує, але через тяжке матеріальне становище є заборгованість. Зараз він офіційно не працює, має не значні доходи, тобто суттєво змінилося його матеріальне становище, на його утриманні знаходиться мати похилого віку, має кредитні зобов'язання, заборгованість по сплаті аліментів частково зменшується, але, на його думку, державним виконавцем не вірно вираховано розмір середньої зарплати по місту (через те, що він не працює офіційно) і через це утворилися велика заборгованість по сплаті аліментів і зараз накладено арешт на його житло. Вважає вказане неправомірним. Звертався до відповідачки і третьої особи з питанням домовитися про зменшення розміру стягуваних аліментів, але це ні до чого не призвело. Зараз він має скрутне матеріальне становище, аліменти у встановленому розмірі сплачувати не має можливості, у вихованні та матеріальному забезпеченні сина участь приймає і поточні аліменти платить. Просив змінити порядок стягнення аліментів шляхом зменшення розміру стягуваних з нього згідно рішення суду аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітнього сина зі стягнення в ? частку його доходу на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі і стягувати тверду грошову суму в розмірі по 500 грн. щомісячно до повноліття сина, встановивши такий розмір цього стягування щомісячно та частково звільнити його від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання цієї неповнолітньої дитини з 40 000 грн. до 10 000 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно перебували в шлюбі, мають неповнолітнього сина, за рішенням суду позивач дійсно повинен виплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина до повноліття цієї дитини, але зараз є значна заборгованість. Державний виконавець вірно вирахував суму стягуваних аліментів та порядок її стягнення згідно рішення суду. Вважає за не можливе зниження розміру стягуваних аліментів в заявлених позивачем вимогах та зміну порядку їх стягування, оскільки і в неї скрутне матеріальне становище, на утримання їх сина не вистачає і цих коштів, заборгованість майже не погашається, дитина тяжко хворіє (про що надано численні документи), потребує постійного лікування та додаткових витрат на лікування та навчання, догляду, оздоровлення, про що маються належні письмові докази. Вважає також, що позивач навмисне ставить питання про зменшення розміру стягуваних аліментів, в нього можуть бути більші статки, ніж він говорить; проти задоволення позову заперечує.

Представник третьої особи Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, проти позову не заперечували, просили справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону, справу розглянути без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача, з'ясувавши позицію сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 21 квітня 2007 року перебував в шлюбі з відповідачкою, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, він є батьком неповнолітнього сина ОСОБА_3, відповідач є мамою цієї дитини. Сімейне життя в подальшому не склалося, подружні стосунки припинені, шлюб їх згодом було за рішенням суду розірвано, майно поділили добровільно, мешкати стали окремо, неповнолітній син залишився мешкати з відповідачкою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2009 року з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання їх неповнолітнього сина в розмірі ? частки всіх видів його доходу щомісячно до досягнення сином повноліття. Рішення набрало законної сили і по ньому видано виконавчі листи, рішення виконуються. Ці аліменти він сплачує, але через тяжке матеріальне становище є заборгованість. Зараз він офіційно не працює, має не значні доходи, тобто суттєво змінилося його матеріальне становище, на його утриманні знаходиться мати похилого віку, має кредитні зобов'язання, заборгованість по сплаті аліментів частково зменшується, але, на його думку, державним виконавцем не вірно вираховано розмір середньої зарплати по місту (через те, що він не працює офіційно) і через це утворилися велика заборгованість по сплаті аліментів і зараз накладено арешт на його житло. Вважає вказане неправомірним. Зараз він має скрутне матеріальне становище, аліменти у встановленому розмірі сплачувати не має можливості, у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, на думку позивача, він участь приймає. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Позивач зараз офіційно не працевлаштований, має скрутне матеріальне становище, але сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина; в нього суттєво не змінився матеріальний і сімейний стан (він як не працював офіційно так і не працює, має на утриманні як і раніше матір похилого віку), отримує дохід від тимчасових заробітків і з них (приблизно 4 000 грн. в місяць - з його слів в судовому засіданні) сплачує аліменти, з'явилася заборгованість по сплаті аліментів і він звернувся до суду з позовом про зміну порядку стягнення і зменшення розміру стягуваних аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Судом встановлено, що син сторін ОСОБА_3 неповнолітній, свого постійного доходу не має, знаходяться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час офіційно не працевлаштована; неповнолітній син сторін хворіє різними захворюваннями (в тому числі і психічними), приймає багато ліків за призначенням лікарів, проходить багато обстежень, страждає від багатьох медичних і інших процедур через свій хворобливий стан, потребує тривалого лікування, постійного догляду і численних додаткових витрат, які зараз несе лише відповідачка; позивач не цікавиться станом здоров'я сина, не відвідує до шкільні, зараз і шкільні навчальні заклади, де навчається його син, не цікавиться умовами його навчання та мешкання і тягар всього цього несе на собі лише відповідачка.

Позивач дійсно зараз офіційно не працевлаштований, має скрутне матеріальне становище, але сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина; в нього суттєво не змінився матеріальний і сімейний стан (він як не працював офіційно так і не працює, має на утриманні як і раніше матір похилого віку), отримує дохід від тимчасових заробітків і з них (приблизно 4 000 грн. в місяць - з його слів в судовому засіданні) сплачує аліменти, тому суд вважає за не можливе зменшити розмір стягуваних аліментів. Що стосується можливого звільнення від сплати заборгованості саме по цим аліментам, то суд вважає вказане неможливим, оскільки саме такий розмір аліментів визначений судом, рішення набрало законної сили, аліменти сплачуються, матеріальне становище позивача дозволяє не мати заборгованості, а заявлений позов мотивовано тим, що постановою державного виконавця накладено арешт на квартиру позивача, про що він і повідомив суд в судовому засіданні.

Крім того, вирішення питання про зміну порядку стягуваних аліментів повинно бути в порядку виконання судового рішення, а не шляхом заявлення такого позову, тобто не вірно обрано спосіб позивачем по цим позовним вимогам; стягуваний розмір аліментів вірно визначено державним виконавцем згідно рішення суду і проводиться у відповідності до закону. Це, в свою чергу, не призводить до його скрутного матеріального становища позивача та, на думку суду, не погіршує його становище та не впливає на зміну регулярності платежів по аліментам. Навпаки задоволення позову погіршить становище вже відповідачки і їх спільної неповнолітньої дитини.

Стосовно часткового звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів, то суду вважає це неможливим з огляду на те, що рішення про це набрало законної сили, аліменти сплачуються, матеріальне становище позивача на той час дозволяло не мати заборгованості, це триваючі правовідносини і стосуються інтересів неповнолітньої дитини, яка тяжко хворіє і потребує тривалого лікування та догляду, і утримання її не працюючої матері.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача чи їх дитини. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно позивача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про зміну порядку стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зміну порядку стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментам в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191, 192 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, третя особа Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зміну порядку стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -