Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/259/18 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко А.І.
Є.У.№ 310/8015/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегія суддів судової палати з цивільних справ

Головуючий: Кочеткова І.В.,

судді: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги, заробітної плати, середнього заробітку за час затримки заробітної плати та моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово доповнював, і, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним наказ №3735-к від 10.11.2016 року в частині формулювання підстави його звільнення та вважати його звільненим за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з не виконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 22 812 грн., заборгованість із заробітної плати у сумі 629,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 32 589 грн., а також 10 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що з серпня 2009 року працював електромонтером з експлуатації розподільчих мереж 4 групи кваліфікації Бердянського міського району електричних мереж ВАТ «Запоріжжяобленерго». З вересня 2016 року відповідач почав порушувати строки виплати заробітної плати, у зв'язку з чим 10.11.2016 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України. Наказом №3735-к від 10.11.2016 року його звільнено з роботи на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Посилаючись на те, що наказ про його звільнення є незаконним, оскільки він просив про розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України з підстав порушення відповідачем законодавства про працю, затримкою у виплаті заробітної плати, не проведенням остаточного розрахунку в день звільнення, просив суд про задоволення позову.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним наказ по ВАТ «Запоріжжяобленерго» №3735-к від 10.11.2016 року в частині формулювання підстави звільнення ОСОБА_3 та змінено формулювання підстави звільнення, зазначено, що ОСОБА_3 звільнено за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП, через не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 22 812 грн.; стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у стягненні 629,40 грн. заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за 90 робочих днів у розмірі 32 589 грн., просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови йому у задоволенні позову і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги. В обґрунтування доводів про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права позивач зазначає, що останній платіж по заборгованій заробітній платі підприємство виплатило йому тільки 02.03.2017 року, а тому висновки суду першої інстанції про те, що відповідач розрахувався з ним в день звільнення не відповідають фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» посилається на те, що не порушувало законодавство про оплату праці, а отже підстав для зміни формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги і моральної шкоди суд першої інстанції не мав. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Щодо доводів апеляційної скарги позивача вважає їх необґрунтованими, не заперечує, що остаточний розрахунок з позивачем був здійснений 02.03.2017 року. Затримка розрахунку сталася з об'єктивних причин - підприємство здійснювало перевірку листика непрацездатності працівника.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з вересня 2016 року відповідач почав порушувати вимоги трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати, а тому ОСОБА_3 обгрунтовано вимагав розірвання трудового договору на підставі ст.38 ч.3 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку і відшкодуванням моральної шкоди. Вимоги про наявність заборгованості із заробітної плати, несвоєчасний розрахунок в день звільнення належними і допустимими доказами не підтверджені, а тому задоволенню не підлягають.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на такі обставини.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 21.08.2009 року працював на ВАТ «Запоріжжяобленерго» електромонтером з експлуатації розподільчих мереж 4 групи кваліфікації Бердянського міського району електричних мереж (а.с.5).

За умовами колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом ВАТ «Запоріжжяобленерго» на 2014-2016 роки роботодавець, уповноважений ним орган зобов'язався здійснювати виплату заробітної плати згідно із законодавством два рази на місяць: за першу половину місця з 19 по 23 число поточного місяця, за другу половину місця - з 5 по 7 число наступного місяця (остаточний розрахунок) (п.5.27 Колективного трудового договору).

З вересня 2016 року відповідач почав порушувати умови колективного договору щодо строків виплати заробітної плати, станом на 10 листопада 2016 заборгованість із заробітної плати становила: за вересень 2016 року - 5 691,44 грн., за жовтень 2016 року 5 700 грн. Вказані суми заробітної плати були виплачені працівникові 10.11.2016 року (а.с.88,235-239).

Напередодні звільнення з 01.11.2016р. по 05.11.2016р. ОСОБА_3 хворів. Рішенням комісії із соціального страхування Бердянського міського РЕМ від 15.11.2016р. (протокол №24/11/16 йому призначена допомога із тимчасової непрацездатності у розмірі 100% (а.с.261).

Остаточна виплата соціальної допомоги була здійснена відповідачем 02.03.2017 р. (а.с.88, 160, 161 зворот).

10 листопада 2016 року ОСОБА_3 подав заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням за ст. 38 ч.3 КЗпП у зв'язку із порушенням роботодавцем умов колективного і трудового договору, а саме: затримки та невиплати заробітної плати (а.с. 78).

Наказом № 3735-к від 10.11.2016 року ОСОБА_3 звільнено за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, підстава звільнення - заява працівника (а.с.9).

На виконання вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення ВАТ «Запроріжжяобленерго» повідомило ОСОБА_3 про нараховану суму, належну працівникові при звільненні, розмір якої становив 2 250 грн., із яких - 996 грн. - заробітна плата за листопад 2016 року, 1254,06 грн. - грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки (а.с.10).

Відповідно до довідки Бердянського МРЕМ, наданої відповідачем на запит апеляційного суду, середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 за вересень-жовтень 2016 року становить 357, 29 грн. (а.с.209, 232-233).

У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 зазначеного Кодексу) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (постанови Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 р. у справі № 6-120цс12, від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-157цс12).

Установивши, що на час подачі працівником заяви про розірвання трудового договору за власним бажанням з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, мало місце порушення роботодавцем вимог трудового законодавства і колективного трудового договору щодо строків виплати заробітної плати, проте в наказі про звільнення працівника роботодавець послався на ч.1 ст.38 КЗпП, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підставність позовних вимог в частині зміни формулювання причин звільнення і стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Доводи апеляційної скарги товариства про те, що роботодавець не порушував вимоги трудового законодавства, всю заборгованість із заробітної плати виплатив ОСОБА_3 в день звільнення є неспроможними.

Як встановлено судом, з вересня 2016 року підприємство почало порушувати графік виплати заробітної плати, заробітна плата за вересень і жовтень 2016 року була виплачена ОСОБА_3 в день звільнення - 10.11.2016року. Крім того, відсутність заборгованості із заробітної плати перед позивачем на час його звільнення є виконанням відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання незаконним наказу по ВАТ «Запоріжжяобленерго» №3735-к від 10.11.2016 року в частині формулювання причини розірвання трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Положення, передбачене ст. 44 КЗпП України може бути застосовано лише у разі встановлення судом, що підставою для звільнення позивача є порушення відповідачем законодавства про працю (п. 3 ст. 38 КЗпП України).

Наявність порушень відповідачем законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, а отже суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку працівника.

Проте, при визначенні розміру вихідної допомоги суд першої інстанції допустився порушень «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями), в мотивувальній частині свого рішення взагалі не навів розрахунків стягнутих сум.

За положеннями ст. 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядку), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за попередні два місці роботи.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, в тому числі, виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника.

У разі, коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді часу.

При цьому, згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі, коли середня місячна заробітна плата визначається законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.232), у вересні 2016 року протягом 5 робочих днів ОСОБА_3 перебував на курсах підвищення кваліфікації, за ним зберігалася заробітна плата, розмір якої становив 1 380, 20 грн., проте вказані виплати відповідно до п. 4 Порядку не враховуються при визначенні середньоденного заробітку. Крім того, у вересні 2016 року ОСОБА_3 нараховано 2 674, 99грн. премії, отже, у відповідності до п.3 Порядку вказана виплата враховується пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді, а саме: 2 674, 99 грн. : 22 роб. дні (за графіком) х 17 роб. днів (фактично відпрацьованих) = 2 067, 04 грн.

Отже, за вересень 2016 року для визначення середнього заробітку враховуються оклад за 17 роб. днів - 3 666, 59 грн., доплата за роботу у шкідливих умовах праці 38,82 грн., надбавка за стаж роботи 366,66 грн., премія ТЕП 2 067, 04 грн., а всього заробітна плата на загальну суму 6 139, 11 грн.

За жовтень 2016 року ОСОБА_3 відпрацював 20 роб днів і йому нарахована заробітна плата з надбавками і доплатами в загальній сумі 7080, 79 грн. (а.с.232).

За вересень і жовтень 2016 року загальна кількість відпрацьованих робочих днів становить 37 (17 роб дні у вересні + 20 роб. дні у жовтні = 37 роб. дні)

Таким чином, середньоденна заробітна плата за два останніх місця, що передували звільненню ОСОБА_3 становить 357, 29 грн. ( (6 149, 11 грн. + 7080, 79 грн.): 37 роб. дні = 357, 29 грн.), середньомісячна заробітна плата становить відповідно 6 614, 95 грн. ((6 149,11 грн. + 7080,79 грн.): 2 міс. = 6 614, 95 грн.) Розмір вихідної допомоги згідно ст.44 КЗпП України становить 19 844, 85 грн. ( 6 614, 95 грн. х3 міс. = 19 844, 85 грн.)

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги на підставі ст. 374 ч.1 п.2 ЦПК України підлягає зміні, з ВАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 19 844, 85 грн. вихідної допомоги.

Не відповідає вимогам закону рішення суду першої інстанції і в частині відмови ОСОБА_3 у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відмовляючи ОСОБА_3 у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку прим звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з працівником був проведений в день звільнення, а тому підстави для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, відсутні.

Проте такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися, оскільки, як вбачається із вищевказаних письмових доказів, остаточний розрахунок з працівником був здійснений не в день звільнення, а тільки 02.03.2017 року.

Доводи відповідача про те, що затримка у виплаті ОСОБА_3 соціальної допомоги у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності відбулася через те, що підприємство здійснювало перевірку правомірності видачі листка непрацездатності і нарахування було здійснено після отримання відповіді із лікарняної установи, є неспроможними і спростовуються наявними у справі письмовими доказами.

Статтею 22 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.99 р. N 1105 (далі - Закон N 1105) передбачено надання допомоги по тимчасовій непрацездатності застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності (стаття 31 Закону N 1105).

Відповідно до статті 30 Закону N 1105 рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб).

Права, обов'язки та повноваження Комісії визначені розділами II, III Положення про комісію (уповноваженого) із загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду від 23.06.2008 р. N 25 (далі - Положення N 25).

Так, згідно з пунктами 2.2, 3.1.1 Положення N 25 перевірка правильності видачі та заповнення документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, є не тільки повноваженням, але й обов'язком Комісії. За результатами розгляду підстав Комісія зобов'язана приймати рішення про призначення або відмову в призначенні матеріального забезпечення, припинення виплати його (повністю або частково).

Пунктом 6 частини 1 статті 9 Закону N 1105 визначене одне із основних завдань Фонду та його робочих органів, а саме - здійснення перевірок обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам.

Враховуючи викладене, у разі необхідності Комісія має право звернутися до робочих органів відділень Фонду для проведення перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності.

Окрім цього, згідно з пунктом 3.1.4 Положення N 25 Комісія має право брати участь у перевірках організації медичного обслуговування застрахованих осіб лікувально-профілактичним закладом, що розташований на підприємстві, а також дотримання хворими призначеного режиму лікування.

Відповідно до ст. 32 Закону № 1105 документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується: застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати

Як вбачається із копії рішення комісії із соціального страхування Бердянського міського РЕМ від 15.11.2016р. (протокол №24/11/16) допомога із тимчасової непрацездатності у розмірі 100% була призначена ОСОБА_3 15.11.2016 року (а.с.261).

Відповідно до розрахункового листка (табуляграми) за листопад 2016 року ОСОБА_3 було нараховано 1080, 50 грн. соціальної допомоги за 5 днів непрацездатності у листопаді 2016 року (а.с.51).

Прийнявши рішення про призначення ОСОБА_3 соціальної допомоги із тимчасової непрацездатності, комісія із соціального страхування фактично визнала листок непрацездатності належним документом, що підтверджує хворобу працівника.

За вказаних обставин доводи відповідача про те, що між працівником і роботодавцем існував спір про суми соціальної допомоги, що роботодавець тривалий час перевіряв правомірність видачі листка непрацездатності є неспроможними.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України).

Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто право у працівника на отримання такої виплати виникає за наявності складу порушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вини роботодавця у затримці розрахунку при його звільненні.

При цьому, вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія.

Відповідно до Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом ВАТ «Запоріжжяобленерго» на 2014-2016 року, роботодавець, уповноважений ним орган зобов'язується здійснювати виплату заробітної плати, згідно із законодавством, два рази на місяць: за першу половину місця з 19 по 23 число поточного місця; за другу половину місяця - з 5 по 7 число наступного місця (остаточний розрахунок (а.5.27 Колективного договору).

Зважаючи на те, що рішення про виплату соціальної допомоги було прийнято комісією із соціального страхування Бердянського міського РЕМ вже після звільнення працівника але в межах десятиденного строку, передбаченого ст.32 Закону №1105, виплата допомоги відповідно до вказаної норма права мала бути здійснена у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати , тобто не пізніше 23.11.2016 року.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_3 становить з 23.11.2016 року по 02.03.2017 року 71 робочий день, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 25 367, 59 грн. ( 357, 29 грн. х 71 роб.день = 25 367, 59 грн.).

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з товариства середнього заробітку за час розрахунку при звільненні на підставі ст. ст. 374 ч.1 п.2 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову і стягнення 25 367, 59 грн. середнього заробітку.

Передбачені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 не порушені, оскільки відповідні вимоги були заявлені працівником 18 січня 2017 року (а.с.49-50), остаточні уточнення до позову були подані 22 березня 2017 року (а.с.85-86).

Вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 629, 40 грн. обгрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення вся заборгованість була виплачена.

Як з'ясовано судом апеляційної інстанції, наказом №149-ос від 28.11.2016 р. працівникам Бердянського МРЕМ, в тому числі і ОСОБА_3, за листопад 2016 року нараховано премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності. Проте, наказом №152-ос від 30.11.2016 р. товариством були внесені зміни до наказу №149-ос, розмір премії ОСОБА_3 знижено на 100%.

Зазначення в розрахунковому листку (табуляграмі) ОСОБА_3 за листопад 2016 про нарахування йому за листопад 2016 р. премії на суму 781, 86 грн., зазначення у табуляграмі за грудень 2016 року заборгованості на суму 1429, 21 грн., із яких 781, 86 грн. - премія за листопад 2016 року (а.с.160) не є підставою для стягнення цієї премії в судовому порядку.

У передбаченому законом порядку наказ №152-ос від 30.11.2016р. про депреміювання ОСОБА_3 не оскаржував, цей наказ ніким не скасований, а тому підстави для стягнення премії за листопад 2016 року не має.

За вказаних обставин підстав для стягнення з товариства на користь ОСОБА_3 заборгованості із заробітної плати за листопад 2016 року по справі не встановлено.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що підприємство з вересня 2016 року припинило виплачувати ОСОБА_3 заробітну плату, при його звільненні на власний розсуд змінило формулювання причин розірвання трудового договору, не призначило передбачену законом вихідну допомогу, суд першої інстанції обгрунтовано у відповідності до вимог ст.237-1 КЗпП України стягнув з відповідача 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність моральної шкоди є неспроможними, оскільки по справі беззаперечно встановлено, що на день звільнення позивача затримка у виплаті заробітної плати становила понад два місяці, вихідна допомога при звільненні працівникові не назначалася.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

На підставі ст.141 ЦПК України з ПАТ «Запоріжжяобленерго» підлягають стягненню понесені ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за вимогами немайнового характеру на загальну суму 1806, 40 грн., на користь держави - судовий збір за вимогами про стягнення вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на загальну суму 1 310, 32 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року в цій справі в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_3 вихідної допомоги змінити, визначивши до стягнення вихідну допомогу у розмірі 19 844, 85 грн. (дев'ятнадцять тисяч вісімсот сорок чотири тисячі 85 коп.).

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 25 367, 59 грн. (двадцять п'ять тисяч триста шістдесят сім гривень 59 коп.)

Суми до стягнення визначені без відрахування обов'язкових податків і платежів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_3 1806, 40 грн. (одну тисячу вісімсот шість гривень 40 коп.) компенсації судового збору, на користь держави 1 310, 32 грн.(одну тисячу триста десять гривень 32 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: