КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 369/972/18

провадження №22-ц/824/2252/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Шкоріної О.І., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2018 року у складі судді Дубас Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг у розмірі 84 259,88 грн. та судові витрати у розмірі 842,59 грн.

Мотивував вимоги тим, що 15 червня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику суму коштів у розмірі 2 800,00 доларів США строком на один місяць.

Зазначену суму відповідач зобов'язався повернути протягом 30 календарних днів від дати 15 червня 2017 року, що підтверджується відповідною розпискою, написаною відповідачем власноручно.

Указував на те, що на момент звернення з позовом, відповідач позичених коштів не повернув ані повністю, ані частково.

Таким чином, відповідач, маючи прострочене зобов'язання по поверненню позивачу коштів, не виконує його.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач 17 серпня2018 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права при неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування скарги вказує, що гроші ним передавалися особисто в руки ОСОБА_2, що і підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачем із зобов'язанням повернути кошти протягом 30 днів.

Зазначає, що посилання суду на відсутність дати написання розписки не змінює суті самої розписки, оскільки в розписці вказано, що суму отриманих коштів відповідач зобов'язався повернути протягом 30 днів від 15 червня 2017 року, з чого убачається і дата написання розписки, і термін дії.

Указує, що посилання суду на те, що розписка як документ, який підтверджує боргове зобов'язання, не містить дати отримання грошових коштів та реквізити сторін, тому на цій підставі позов не підлягає до задоволення не заслуговує на увагу, так як відсутність реквізитів сторін не змінює суті даної розписки, а з пояснень відповідача не убачається заперечень щодо факту отримання грошових котів.

11 вересня 2018 року відповідач подав до Апеляційного суду Київської області відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволені апеляційної скарги, а заочне рішення залишити без змін.

У мотивування вимог зазначає, що коштів, зазначених у розписці, не отримував, спочатку написав розписку про повернення коштів, після чого позивач зобов'язався надати відповідачу гроші у розмірі 2 800 доларі США, а останній мав намір написати розписку про отримання грошових коштів у борг.

Проте, позивачем так і не було надано відповідачеві коштів у сумі 2 800 доларів США у борг, а тому відповідач і не написав розписку про отримання цих коштів.

Окрім того, зазначає, що дані кошти позивач мав намір дати ОСОБА_2 для придбання йому автомобіля, проте, оскільки кошти передані не були, відповідач їх не отримував, а тому уважає, що не повинен і повертати.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (пункт шостий статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів Апеляційного суду міста Києва переведено на посади суддів до Київського апеляційного суду.

Згідно повідомлення, опублікованого в газеті «Голос України», з 3 жовтня 2018 року свою процесуальну діяльність розпочав Київський апеляційний суд.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, не містить дати отримання грошових коштів та реквізити сторін (ПІБ, ІДН, місце реєстрації чи проживання кредитора і боржника, паспортні дані сторін, контактні телефони, електронну пошту тощо).

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту розписки убачається, що вона складена та підписана ОСОБА_2, що не заперечувалося відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції, 15 червня 2017 року, в якій міститься зобов'язання повернути грошові кошти у сумі 2 800 доларів США протягом 30 днів від 15 червня 2018 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Окрім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаній повернути суму позики у строк та в порядок, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справах № 6-1967цс15, № 6-487цс17, а також Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 761/11028/14-цта у справі № 211/3035/14-ц, а також у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц.

Отже, аналізуючи зміст боргової розписки, написаної ОСОБА_2 15 червня 2017 року, убачається, що розписка має письмову форму договору, містить зобов'язання повернути кошти у сумі 2 800 доларів США протягом 30 днів, дату складення розписки та підпис відповідача, що є складовими вимог щодо оформлення розписки та дає підстави уважати про укладення між сторонами договору позики.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику, тому між сторонами наявні позикові відносини, що підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_2, який знаходиться у позивача та засвідчує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти ОСОБА_1 протягом 30 днів з 15 червня 2017 року, а також свідчить про не виконане боргове зобов'язання.

Відповідачем не заперечується, що розписка написана та підписана ним особисто, про проведення судової експертизи з метою встановлення справжності підпису у розписці сторона відповідача клопотань не заявляла, а сама по собі відсутність у змісті боргової розписки реквізитів сторін не впливає на факт укладення та дійсність договору позики.

Таким чином, зобов'язання з повернення коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтвердив своїм підписом, а відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов'язань з повернення грошових коштів.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а тому вимоги позивача щодо інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Як убачається з позовної заяви, ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми станом на 10 січня 2018 року у розмірі 1 184,53 грн. (1 184,53=78 968,96*1,5%(3%*6 міс.:12 міс.):100%).

Відповідно до частин першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів погоджується з розрахунком 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 184,53 грн., наданим позивачем та уважає його правильним.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума боргу у розмірі 78 968,96 грн. та 3 % річних від простроченої суми - 1 184,53 грн.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи щодо правової природи розписки, внаслідок чого дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 801,53 грн. та за подання апеляційної скарги - у розмірі 1 202,30 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 78 968,96 грн. та 3 % річних від простроченої суми - 1 184,53 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1судовий збір за подання позовної заяви у сумі 801,53 грн. та за подання апеляційної скарги - у розмірі 1 202,30 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.І. Шкоріна

Л.Д. Махлай