АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.

Справа № 756/13104/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/585/2018

24 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палата з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарі Дука В.В., Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у акціонерному товаристві «Родовід Банк» Куліш ВікторМиколайович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року позивач звернулась до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» Куліш В.М. у якому просила визнати наказ №76-01-03 о/с від 01.09.2016 року про звільнення ОСОБА_2 незаконним та поновити її на посаді начальника управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб вказаного товариства, стягнути з ПАТ «Родовід Банк» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2016 року по 06.10.2016 року у розмірі 14 913 грн. 36 коп., а також з урахуванням збільшення позовних вимог просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.09.2016 року по 30.01.2017 року у розмірі 68 465 грн. 88 коп.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 09.11.2019 року по 01.08.2011 року позивач працювала у ПАТ «Родовід Банк» на посаді начальника Управління продажу продуктів малого та середнього бізнесу; з 01.08.2011 року по 23.07.2012 року на посаді заступника директора департаменту малого та середнього бізнесу ПАТ «Родовід Банк»; з 23.07.2012 року по 01.08.2014 року на посаді заступника начальника управління по роботі з юридичними особами; з 01.08.2014 року по 04.05.2016 року на посаді заступника начальника управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб АТ «Родовід Банк».

04.05.2016 року позивачку було звільнено на підставі п.1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

При цьому, 05.05.2016 року з позивачем було укладено строковий трудовий договір до 01.06.2016 року та прийнято тимчасово на посаду заступника начальника управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб АТ «Родовід Банк», який в подальшому було переукладено з 01.06.2016 року по 06.09.2016 року включно з переведенням на посаду начальника управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб АТ «Родовід Банк».

Позивач вважає, незаконним своє звільнення 04.05.2016 року за п.1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки, на її думку, звільнення у зв'язку із скороченням штату здійснено не у зв'язку із змінами в організації виробництва праці.

Крім того, вказує про незаконність звільнення 06.09.2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, оскільки за твердженням ОСОБА_2, переуклавши строковий договір з 07.06.2016 року по 06.09.2016 року включно, ПАТ «Родовід Банк» тим самим уклав із позивачем строковий договір на невизначений строк.

Позивач, посилаючись на те, що наказ ПАТ «Родовід Банк» № 76-01-03 о/с від 01.09.2016 про звільнення є незаконним, не відповідає вимогам ст. 40 КЗпП України, а звільнення проведено з порушенням зазначеної статті, просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи про те, що позивачу продовжено дію строкового трудового договору на визначений строк з 07.06.2016 року по 06.09.2016 року включно щодо іншої посади від тієї, яку попередньо обіймала позивач. Надання правильної оцінки зазначеним обставинам справи має істотне значення для вирішення справи по суті позовних вимог, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції акцентуючи увагу на заявах очевидно не врахував, що укладення трудового договору зазвичай відбувається не у формі окремого документу, а шляхом подання працівником заяви та винесення роботодавцем наказу на підставі цієї заяви, а тому заяви позивача про укладення строкових трудових договорів, зокрема заява від 01.06.2016 року про переукладення трудового договору на строк з 07.06.2016 по 06.09.2016 року аж ніяк не свідчить про згоду позивача на встановлення строкового характеру трудових правовідносин, та тим більше на звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору, а свідчить лише про сам факт укладення трудового договору, який в силу ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України повинен вважатися безстроковим.

Також апелянт зазначає, оскільки припущення відповідача про власну ліквідацію, з якою відповідач пов'язував строковість робіт, а відповідно неможливість встановлення трудових відносин на невизначений строк, не ґрунтувалися на законі та повноваженнях третьої особи, відповідно строковість трудового договору не була викликана характером роботи та умов її виконання, а тим більше інтересами працівника. За таких обставин, враховуючи, що з самого початку в силу ч. 2 ст. 23 КЗпП України укладений з позивачем трудовий договір за характером роботи та умовами її виконання не міг бути строковим, то звільнення позивача у зв'язку із закінчення строку трудового договору є незаконним.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутності осіб які не з'явились.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що позивач згідно Наказу ПАТ «Родовід Банк» № 1075 о/с з 09 листопада 2009 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, займаючи при цьому посаду начальника Управління продажу продуктів малого та середнього бізнесу (а.с 44).

Як вбачається з копії трудової книжки серії НОМЕР_1, що міститься в матеріалах справи ОСОБА_2 працювала в різний час обіймаючи різні посади а саме:

- з 01.08.2011 по 23.07.2012 - на посаді заступника директора департаменту малого та середнього бізнесу ПАТ «Родовід Банк»;

- з 23.07.2012 по 01.08.2014 року на посаді заступника начальника управління по роботі з юридичними особами;

- з 01.08.2014 по 04.05.2016 року на посаді заступника начальника управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб АТ «Родовід Банк».

04.05.2016 року позивачку було звільнено на підставі п.1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Згідно Наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» №30-26-43 о/с від 26.04.2016 року ОСОБА_2 звільнено з роботи 04.05.2016 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що вивільнення працівників здійснювалося на підставі Наказу Тимчасової адміністрації ПАТ «Родовід Банк» «Про майбутнє вивільнення працівників АТ «Родовід Банк та їх попередження» №13-29-01 о/с від 29.02.2016 про що завчасно повідомлено, в тому числі ОСОБА_2 під особистий розпис 01.03.2016 року (а.с. 50).

П.2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України виокремлює трудові договори, що укладаються на строк, визначений за погодженням сторін.

Згідно особистої заяви ОСОБА_2 від 28.04.2016 року на ім'я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» на підставі Наказу №32-29-02о/с від 29.04.2016 року останню прийнято на роботу за строковим договором на посаду заступника начальника управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб АТ «Родовід Банк» тимчасово строком з 05.05.2016 року по 06.06.2016 року включно (а.с. 52,53).

За заявою ОСОБА_2 від 31.05.2016 року на ім'я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» на підставі Наказу №32-29-02о/с від 31.05.2016 року останню переведено з 01.06.2016 року на посаду начальника управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб АТ «Родовід Банк» (а.с. 54,55).

При цьому, згідно заяви позивача від 01.06.2016 року на ім'я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» на підставі Наказу №47-03-01 о/с від 03.06.2016 року ОСОБА_2, начальнику управління супроводження кредитів фізичних та юридичних осіб АТ «Родовід Банк» продовжено термін дії строкового трудового договору строком з 07.06.2016 року по 06.09.2016 року включно (а.с. 56, 57).

Зі змісту ст.ст. 23, 36 КЗпП України вбачається, що працівник, що уклав строковий трудовий договір і обумовив термін його дії, після закінчення обумовленого строку підлягає звільненню в останній день роботи без заяви працівника за наказом роботодавця крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» №76-01-03 о/с від 01.09.2016 року ОСОБА_2 звільнено з роботи 06.09.2016 року в зв'язку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, суд виходив з того, що Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» № 76-01-03 о/с від 01.09.2016 року ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв'язку з закінченням трудового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, на основі наданих сторонами доказів, правильно вивчив та проаналізував наявні в матеріалах справи докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно дійшов висновку про те, що позивачу продовжено дію строкового трудового договору на визначений строк з 07.06.2016 року по 06.09.2016 року включно щодо іншої посади від тієї, яку попередньо обіймала.

До суду представник ПАТ «Родовід Банк» подав заяву від 28.11.2016 року про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті , міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «про практику розгляду дами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1). вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2). розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3). розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Ураховуючи викладене й установлені судом обставини справи, яка переглядається, початок перебігу місячного строку звернення до суду в цьому разі для працівника повинен починатися з дня ознайомлення ОСОБА_2 із наказом про звільнення.

Оскільки позивача було звільнено на підставі Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» № 76-01-03 о/с від 01.09.2016 року, а із вона звернулася до суду 11 жовтня 2016 року, то передбачений статтею 233 КЗпП України звернення до суду працівник не пропустив.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену дією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до п.2 ч. І ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є скінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір,укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст. 23 КЗпП, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк і він не може бути припинений у зв'язку із закінченням строку.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що звільнення позивача з ініціативи власника з підстав скорочення чисельності штату працівників відбулося з дотриманням процедури, визначеної для цього КЗпП України, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог не встановлені.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийнята на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно дослідив матеріали справи і правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 проведене з дотримання вимог чинного законодавства, оскільки строк трудового договору закінчився.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивченням матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що належних доказів та обґрунтувань свого позову, саме за тим як вимоги були пред'явлені, позивачем надано судам не було.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з огляду на ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, суд позбавлений давати оцінку правомірності звільнення ОСОБА_2 згідно Наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» № 30-26- 43 о/с від 26.04.2016 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України, більше того після її подальшого працевлаштування в ПАТ «Родовід Банк» і виконання трудових обов'язків впродовж чотирьох місяців за строковими трудовими договорами.

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 січня 2018 року.

Головуючий

Судді