Справа №487/9280/14-ц 22.03.2018
Провадження №22-ц/784/495/18
П О С Т А Н О В А

Провадження № 22-ц/784/495/18

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2018 року м. Миколаїв

справа № 487/9280/14-ц

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 31 січня 2018 року під головуванням судді Кузьменко В.В., у приміщенні цього суду,

В С Т А Н О В И Л А :

15 вересня 2016 р. ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Заявник вказувала, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 5 липня 2016 року визнано незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу даної квартири, укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1; вселено ОСОБА_4 до вказаної квартири та зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні цією квартирою

Як вказала заявник, на її адресу надійшла вимога державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ОСОБА_5 № 23572/01.02-38/11 від 30 серпня 2016 року, якою її зобовязано бути присутньою 08.09.2016р. при виконанні вищевказаного рішення про вселення ОСОБА_4 У даному документі зазначено, що у зв'язку з перебуванням ОСОБА_4 в СІЗО Миколаївської області вселення буде проводитись за участю його представника за довіреністю.

Такі дії державного виконавця Шевчук Т.О. вважає неправомірними, оскільки відповідно до ст.79 Закону України Про виконавче провадження примусове виконання рішення суду про вселення полягає у забезпеченні входження у приміщення та проживання у ньому саме стягувача, а не його представника, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2016 року не передбачено входження до квартири АДРЕСА_2 та проживання у вказаній квартирі будь-яких інших осіб, крім стягувача, яким є ОСОБА_4

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_5 по направленню на її адресу вимоги № 23572/01.02-38/11 від 30 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № 51806374, а також визнати цю вимогу незаконною та скасувати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування судом її доводів скарги на дії державного виконавця, просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника заявника та державного виконавця, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 5 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.03.2017р., визнано незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, здійснену на підставі розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 6 вересня 2012 року № 1488-р; визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право спільної часткової власності на дану квартиру, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 06 вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3, визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1, вселено ОСОБА_4 до вказаною квартири та зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні цією квартирою (т. 2 а.с.243-245, т. 3 а.с. 111-113).

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Заводського відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області 02 серпня 2016 відкрито виконавче провадження № 51806374 на підставі заяви представника стягувача та виконавчого листа по справі № 487/9280/14-ц виданого 20 липня 2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва про вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_3 (т. 5 а.с. 21-24). Вказаною постановою державним виконавцем боржнику ОСОБА_1 було надано строк для самостійного виконання рішення до 09 серпня 2016 року.

10 серпня 2016 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_4 та встановлено, що рішення суду м. Миколаєва від 05.07.2016 року в частині вселення ОСОБА_4 до квартири № 72 по вулиці Чигрина у м. Миколаєві боржником ОСОБА_1 не виконано, про що державним виконавцем був складений відповідний Акт (т.5 а.с. 25).

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 25 серпня 2016 р. було відкладено проведення виконавчий дій з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа на 10 робочих днів на підставі відповідної заяви ОСОБА_1, яка зазначало про отримання постанови про відкриття виконавчого провадження тільки 17.08.2016р. (т.5 а.с. 32, 34).

Вимогою державного виконавця № 23572/01.02-38/11 від 30.08.2016 року зобовязано ОСОБА_1 бути присутньою при виконанні рішення про вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_5, або надати письмові пояснення про неможливість виконання цієї вимоги. Одночасно зазначено, що у звязку з перебуванням ОСОБА_4 в СІЗО Миколаївської області, вселення буде проводитись за участю його представника за довіреністю ОСОБА_6 (т. 5 а.с. 35).

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент здійснення виконавчих дій) виконавче як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 11 зазначеного Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст.79 цього Закону (в редакції на момент здійснення виконавчих дій) державний виконавець перевіряє виконання рішення про вселення стягувача на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово. Про день і час примусового вселення державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника і стягувача.

Стаття 9 у частині 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент здійснення виконавчих дій) гарантує стороні виконавчого провадження можливість реалізовувати свої права і обов'язки у такому провадженні як самостійно, так і через представників.

Пунктом 1.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р. (в редакції на час вчинення оскаржуваних дій) передбачено, що вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.

З огляду на викладені вимоги закону та встановлені судом обставини щодо виконання виконавчого листа про вселення ОСОБА_4 не можна вважати неправомірним направлення на адресу боржника ОСОБА_1 вимоги державного виконавця № 23572/01.02-38/11 від 30 серпня 2016 року та зазначення у даному документі про участь у вчиненні виконавчої дії представника стягувача, оскільки таки дії вчинені державним виконавцем відповідно до закону та в межах наданих йому повноважень. До того ж направлення такої вимоги ніяким чином не порушує права ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановлює ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Аналогічні приписи були зазначені і у ч. 3 ст.387 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

За такого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнати неправомірними дій старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_5 по направленню вимоги № 23572/01.02-38/11 від 30 серпня 2016 року та про визнання цієї вимоги незаконною і її скасування.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення державним виконавцем положень ст.79 Закону України Про виконавче провадження, за якими примусове виконання рішення суду про вселення полягає у забезпеченні входження у приміщення та проживання у ньому саме стягувача, а не його представника. Так, зі змісту оскаржуваної вимоги державного виконавця вбачається, що виконавчі дії будуть відбуватись за участю представника стягувача за довіреністю - ОСОБА_6, проте це не має наслідком подальшого проживання ОСОБА_6 у квартирі. До того ж, забезпечення державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у квартиру АДРЕСА_5 та його в ній проживання (перебування) може, зокрема, полягати у передачі стягувачу або його представнику ключів від квартири, занесенням до квартири особистих речей ОСОБА_4, а тому такі виконавчі дії не потребують особистої участі стягувача.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на невідповідність оскаржуваної вимоги приписам п.п. 1.8.1. пункту 1.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р. (в редакції на час вчинення оскаржуваних дій) в звязку із не зазначенням у неї дати відкриття виконавчого провадження та імя і по батькові державного виконавця.

Так, відповідно до вимог п.п. 1.8.1., 1.8.2. оскаржувана вимога містить найменування органу ДВС, номер виконавчого провадження, реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, перелік дій, які необхідно вчинити, строк виконання вимоги і наслідки її невиконання. Вимога підписана державним виконавцем, зазначені прізвище і ініціали державного виконавця. Не зазначення у даній вимозі дати відкриття виконавчого провадження та імя і по батькові державного виконавця не порушує прав ОСОБА_1, яка 10 серпня 2016 року отримала копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 02 серпня 2016 року (т. 5 а.с.32).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, а тому підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 375, 382, 451 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.Б, Кушнірова

ОСОБА_7

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 23 березня 2018 року