Справа № 199/403/18
РІШЕННЯ

Іменем України

13.03.2018

13 березня 2018 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

за участю секретаря Горбенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій до цього часу зареєстровано у тому числі місце проживання відповідачів. Посилаючись у позові на те, що відповідачі е проживають у квартирі з січня 2016 р. та не несуть витрат на її утримання, а їх реєстрація створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, у позові й заявлено відповідну вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зазначеним вище.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначив про підтриманні позовної вимоги та просила задовольнити за її відсутності.

Відповідачі кожен окремо в наданих суду заявах, які надійшли електронною поштою, просили слухати справу у їх відсутність, а також зазначили, що позовні вимоги визнають в повному обсязі та проти позовних вимог не заперечують.

Дослідивши докази, суд дійшов до наступного висновку.

Як встановлено судом на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с. 5) позивач є власником квартири АДРЕСА_1; місце проживання відповідачів (сини позивача) зареєстровано за даною адресою, що підтверджується відповідною інформацією з Відділу адресно - довідкової роботи управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

За ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 156 зазначеного вище кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Втім, звертаючись до суду із даним позовом та повідомляючи про те, що реєстрація відповідачів створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, позивачем до суду не надано доказів (ст.ст. 76 - 80, ст.ст. 81, 83 ЦПК), на підставі яких суд мав би змогу становити даний факт, оскільки справа розглядається у відсутності учасників справи та в даній справі відсутні підстави для звільнення від доказування, та саме на позивача покладений обов'язок доказування і подання доказів (ч. 1 ст. 81 ЦПК).

Клопотань про витребування доказів до суду не надходило (ст. 84 ЦПК).

Також позивачем не виконаний в повному обсязі обов'язок доказування в частині не проживання відповідачів за зазначеною вище адресою більше одного року, оскільки у випадку коли позивач звертається з вимогою про визнання особи (осіб) такими, що втратили право користування житловим приміщенням з причин не проживання понад встановлені терміни потрібно довести обставину непроживання. Надані суду від відповідачів заяви не містять повідомлення про визнання ними обставини не проживання, а містять повідомлення про визнання позову, в той час як на виконання ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову за умови наявності для того законних підстав, втім, законні підстави для задоволення позову за наявності лише заяв відповідачів про визнання позову відсутні (відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту непроживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, позивач мав виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України).

Щодо наданого позивачем акту про непроживання (а.с. 7), то останній не містить усіх обов'язкових реквізитів даного виду інформаційного документа та є незрозумілим ким він затверджений та підписаний, а також документів на підтвердження повноважень цієї особи, не зважаючи на наявність печатки кооперативу №375 «Явір».

За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, позивачем не доведено, що відповідачі вибули на інше постійне місце проживання, а доказами такого вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо), тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Повний текст судового рішення складений 13.03.2018.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї