Справа № 202/7589/16-ц
Провадження № 2/202/103/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 жовтня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Дмитрієва Р.С., Некрасової А.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року було роз'єднано у самостійні провадження поєднані в одному провадженні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Справа перебувала в провадженні судді Шклярука Д.С. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2017 року справа розподілена судді Слюсар Л.П.

В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилалася на те, що 09 липня 2005 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблений актовий запис за №401. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька - ОСОБА_5. Сімейне життя між сторонами не склалось через різні погляди на життя, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між подружжям шлюбних відносин. З липня місяця 2015 року сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, а з червня 2016 року взагалі припинили проживати разом. За час перебування у шлюбі, сторонами по справі було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бондаренко Р.О., зареєстрованого в реєстрі за №310 та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дана квартира була придбана за 99 750,00 грн. Окрім цього, сторонами було придбано наступне майно: кондиціонер, кухонні меблі, диван, дитяче ліжко, комп'ютер, телевізор, холодильник, шафа, пральна машинка «Samsung». У зв'язку з чим, позивач просить, з урахуванням того, що з нею проживає малолітня донька, визнати за нею право власності на майно, яке було набуте під час перебування у шлюбі з відповідачем, на ? частину квартири АДРЕСА_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 39,0 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м. та виділити їй в натурі пральну машинку «Samsung», вартістю 2900,00 грн., дитяче ліжко вартістю 800,00 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав 21.06.2017 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, яка ухвалою суду від 21 червня 2017 року була прийнята судом та об'єднана в одне провадження з первісним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що дана квартира була придбана виключно за його кошти, які були отримані за кошти отримані від продажу спадкового майна, яке залишилось йому після смерті його матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті батька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, а не за спільні кошти з ОСОБА_3 Всі витрати на комунальні послуги за квартиру та речі для ОСОБА_3, на побутову техніку, на харчування витрачав виключно ОСОБА_4, так як ОСОБА_3 ніде не працювала. Він також мав незначні доходи від своєї роботи, тому придбати дану квартиру за кошти сімейного бюджету не міг. У зв'язку з чим, просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати від позивачки оригінали документів на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача за основним позовом позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі. Вказав, що зустрічні позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так твердження ОСОБА_4 стосовно того, що в момент придбання спірної квартири, яка була придбана виключно ним - придбана за особисті його кошти є безпідставним, так в тексті договору купівлі-продажу від 12.10.2013 року відомості про це не зазначені. А відповідно до п.7 Договору купівлі-продажу квартири, - сторони підтверджують, що дружина покупця згодна з укладанням цього договору, про що нотаріусом 12.10.2013 року посвідчена відповідна заява ОСОБА_3, тобто, на той час спірна квартира була придбана не лише в інтересах ОСОБА_4, а всієї сім'ї, на той час подружжя. Також, ОСОБА_4 не доведено, належними та допустимими доказами те, що він отримав майно у спадок після смерті матері ОСОБА_7 та після смерті батька ОСОБА_8, та згодом його продав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення основного позову, в задоволенні якого просили відмовити, та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Вказали, що кошти на придбання спірної квартири були отримані від продажу двох квартир, які він прийняв у спадок після своїх батьків, а саме за ці кошти була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з цим, право спільної сумісної власності на таке майно в ОСОБА_3, не виникло і ця квартира є приватною власністю виключно ОСОБА_4.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, брат відповідача, суду показав, що після смерті батьків, він та його брат вирішили продати дві квартири, та, гроші які отримають від продажу - поділити. Після продажу квартири у АДРЕСА_5, він отримав 6 250 доларів США, а ОСОБА_4 - 18 750 доларів США. Після продажу квартири на АДРЕСА_3 - не пам'ятає. У подружжя не було квартири, тому ОСОБА_4 вирішив купити квартиру у АДРЕСА_1. З проданих квартир ОСОБА_4 перевіз телевізор «Samsung», холодильник, комп'ютер, шафу, диван.

Свідок ОСОБА_11, мати позивача ОСОБА_3, в судовому засіданні суду показала, що сторони перебували у шлюбі з 2005 року. У 2012 році у сторін народилася дочка ОСОБА_5. Батьки ОСОБА_4 померли в 2011, 2012 роках, а в 2013 році подружжя купили квартиру. Квартира була придбана з боргами. ОСОБА_3 речей з квартири не вивозила. Не пам'ятає за яку суму було придбано квартиру у 2013 році.

Свідок ОСОБА_13, дружина брата відповідача, в судовому засіданні суду показала, що знає ОСОБА_4 приблизно 10 років. Подружжя проживало в квартирі батьків. Коли батьки померли, брати отримали спадщину та згодом продали квартири в 2013 році. Гроші від продажу квартир були отримані в валюті долар США та гривні. На гроші від продажу спадкової квартири ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_3 займалась домашнім господарством та виховувала дитину. Речі для домашнього господарства були куплені в кредит.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, доходить висновку, що позовна заява за основним позовом задоволенню не підлягає, а зустрічна підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 липня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб, про що зроблений актовий запис за №401. Після одруження ОСОБА_3 змінила прізвище на «ОСОБА_3» (а.с.4).

Від даного шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна донька - ОСОБА_5, про що 21 серпня 2012 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис за №871 (а.с.5).

Як вбачається з копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_5, виданого 18 листопада 1976 року, батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.33).

Батьки ОСОБА_4 померли у 2012 року, батько ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого 22 травня 2012 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та мати ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією повторною свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, виданого 05 червня 2012 року Відділом державної реєстрації смерті Дніпровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.34-35).

Згідно з Свідоцтвом про право власності на житло серії НОМЕР_6 від 04.07.2000 року, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенню вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира загальною площею 27,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Як вбачається з копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 30.11.2017 року, ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2013 року, належить спадкове майно після смерті ОСОБА_7, яке складається з квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.130).

Так, як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_17, зареєстрованому в реєстрі за №338, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 продали ОСОБА_18 квартиру АДРЕСА_3, загальною площею: 46,0 кв.м., вартість якої склала 277 000 грн. 00 коп. Нерухоме майно належить продавцям на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенню вантажів та пасажирів придніпровської залізниці, серія б/н, від 29.02.2000 року на підставі розпорядження (наказу) від 29.02.2000 року за №6967, зареєстрованого МБТІ міста Дніпропетровська та записано у реєстрову книгу за №304п-94-189 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 29.04.2013 року по реєстру №2-2247.

22.03.2013 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_18 завдаток в сумі 4075,00 грн., а ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_18 завдаток в сумі 12225,00 грн., залишок складає: у ОСОБА_4 - 134 425,00 грн., у ОСОБА_10 - 126 275,00 грн. (а.с.142-143).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, номер довідки НОМЕР_7 квартира АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування від 12.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р. О. належить на праві власності ОСОБА_19.

Відповідно до додаткового Договору №1 до Договору від 26 липня 2013 ОСОБА_10 та ОСОБА_4 домовились про те, що з загальної суми квартири, яка складає еквівалент 25000 дол. США, ОСОБА_4 отримує 18750 доларів США, а ОСОБА_10 6250 доларів США.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 12.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., - ОСОБА_21 та ОСОБА_22 продали, а ОСОБА_4 придбав за 99 750 грн. 00 коп. в 14-поверхневому житловому будинку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Також, з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 є власником 1 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить останньому на праві приватної власності (а.с.8-9).

За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається ( презумується), що воно є спільним.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю ( ст.63 СК України).

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Однак сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а не кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги за зустрічним позовом позивач та його представник вказували на той факт, що необхідна сума грошей для придбання спірної квартири була отримана ОСОБА_4 від продажу спадкового майна, оскільки матеріальний стан молодої сім'ї не надавав можливості придбати квартиру, що підтвердили в судовому засіданні, допитані як свідки брат ОСОБА_10 та його дружина ОСОБА_13 та підтверджено письмовими доказами, що дає підстави зробити висновок, що гроші, які були отримані ОСОБА_4 за продаж спадкових квартир, були витрачені на придбання спірної квартири. Тобто відповідачем спростовано презумпцію спільного майна подружжя.

Згідно з відомостями Трудової книжки, ОСОБА_3 в період з жовтня 2008 року по серпень 2015 року працювала на посаді вафельщика ПАТ «Дніпропетровський комбінат харчових концентратів».

Суд критично відноситься до твердження представника позивача за основним позовом про те, що спірна квартира була придбана сім'єю ОСОБА_3 за кошти подружжя, оскільки жодних належних та допустимих доказів суду надано не було, сім'я ОСОБА_3 не мала грошей для придбання квартири, а лише після продажу ОСОБА_4 спадкового майна і була придбана спірна квартира.

Отже, спірна квартира хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_4 і це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю.

Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні і підлягають задоволенню та не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача за основним позовом в частині визнання права власності на ? частину спірної квартири.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_3 за основним позовом про виділення їй в натурі пральної машини «Samsung» та дитячого ліжка, то як зазначив відповідач, дані речі як і інші про які не зазначає позивачка були придбані в шлюбі, на кредитні кошти, які він наразі сплачує і були викрадені з квартири та знаходяться в ОСОБА_3

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи із вищевикладеного, аналізуючи обставини в їх сукупності, оскільки позивачем за основним позовом не надано достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині виділення майна в натурі, тому суд не вбачає законних підстав для їх задоволення у зв'язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі в розмірі 997 грн.50 коп. ( 1% від вартості спірної квартири 99 750 грн.).

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 57, 60-71 СК України, ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2) про поділ майна подружжя - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1 ) про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати по справі в розмірі 997 грн.50 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складено 07.11.2018 року.

Суддя Л.П. Слюсар