Ухвала

Іменем України

12 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 650/729/16-ц

провадження № 61 - 6067 зп 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Головне територіальне управління юстиції в Херсонській області,

розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, ухвали апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня 2016 року та рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Головного територіального управління юстиції в Херсонській області про стягнення заробітної плати, компенсації та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що наприкінці травня 2004 року позивачем було отримано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. У період з 1 червня 2004 року по 1 листопада 2006 року на території Великоолександрівського району Херсонської області він здійснював адвокатську діяльність та за призначенням слідчих і судових органів надавав громадянам правову допомогу у кримінальних провадженнях. Однією із форм оплати його праці була виплата коштів за рахунок державного бюджету України, головним розпорядником яких є Міністерство юстиції України, що у подальшому розподіляє кошти між Головними територіальними управліннями юстиції в областях, для їх перерахування адвокату у відповідності до наданого ним розрахунку. Головним територіальним управлінням юстиції у Херсонській області виплата заробітної плати за надану ним безоплатну правову допомогу здійснена не була.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь 7 754 291 грн 40 коп., які є його заробітною платою за виконану ним роботу у минулих роках по наданню ним правової допомоги громадянам у кримінальних провадженнях за призначенням, починаючи з 1 червня 2004 року і по дату подання даного позову; 151 208 грн 68 коп., які є сумою компенсації за втрату частини доходу по невиплаченій зарплаті; 1 682 000 грн, які є моральною шкодою за період з 1 червня 2004 року і по дату подання даного позову.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_4, у період 2004-2006 роки, коли він надавав громадянам правову допомогу у кримінальних провадженнях (справах), не звертався з підтверджуючим пакетом документів до Головного управління юстиції в Херсонській області для отримання оплати праці, то останнє правомірно не взяло на себе відповідне бюджетне зобов'язання. При цьому судом було зазначено про неналежність відповідача Головного територіального управління юстиції в Херсонській області, оскільки з 1 січня 2013 року відповідати за зобов'язаннями щодо невиплати коштів за надання правової допомоги має Регіональний центр вторинної правової допомоги у Херсонській області.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня 2016 року рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які відповідно до статей 338-341 ЦПК України 2004 року є підставами для скасування судових рішень.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, ухвали апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня 2016 року та рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстав.

В підтвердження наявності підстав для перегляду судових рішень, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, ОСОБА_4 в якості прикладів неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року, від 16 травня 2012 року, від 18 липня 2012 року; від 21 травня 2014 року; від 25 червня 2014 року. Також заявник долучив постанови Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року та від 3 липня 2013 року, постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Верховним Судом України заяву ОСОБА_4 передано Верховному Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 360 ЦПК України 2004 року у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного Цивільного суду дійшов висновку, що відсутні підстави для допуску справи до провадження з таких підстав.

За положеннями пункту 1, 2 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд рішення у якій подано заяву, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що позивачем не доведено факту своєчасного звернення до Головного територіального управління юстиції в Херсонській області із заявою про оплату наданої ним правової допомоги за рахунок держави разом із документами, визначеними Порядком оплати праці адвокатів з надання громадянам правової допомоги в кримінальних провадженнях за рахунок держави, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 14 травня 1999 року № 822.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 23 лютого 2011 року, суд зазначив, що обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника на вказану виплату;

- в ухвалах від 16 травня 2012 року, від 18 липня 2012 року, від 21 травня 2014 року, від 25 червня 2014 року, суд зазначив, що оскільки відповідачем не було проведено остаточного розрахунку при звільненні позивача, то відповідно до положень статті 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зміст ухвал, наданих у якості прикладів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, вбачається, що судами встановлено різні фактичні обставини справи у різних правовідносинах.

Наведене свідчить про те, що заявником не надано прикладів рішень, де за тотожності предмету спору, підстав позову, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами, при однаковому матеріально-правовому регулюванні спірних правовідносин, суд касаційної інстанції неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

З огляду на викладене, відсутні передбачені пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстави для перегляду рішень у даній справі.

У постановах Верховного Суду України, що надані заявником для обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, для перегляду судових рішень, містяться такі висновки:

- у постанові від 21 листопада 2011 року суд зазначив, що, оскільки під час звільнення позивача підприємство не провело з ним розрахунок, розмір належних звільненому працівнику сум був з'ясований під час судового розгляду справи, з позовом до суду позивач звернувся більше, ніж рік після звільнення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду з вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати;

- у постанові від 3 липня 2013 року суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення позивача, оскільки між сторонами справи відсутній спір про розмір такого відшкодування.

Зміст наведених постанов Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення касаційної інстанції, яке просить переглянути заявник, викладеним у цих постановах висновком щодо застосування норм матеріального права, оскільки судами при розгляді цих справ встановлено різні фактичні обставини та правовідносини, які не є подібними.

Крім того, відсутні підстави для переглядусудових рішень на підставі пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, оскільки постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, на які посилається заявник, не є судовими рішеннями суду касаційної інстанції у розумінні частини першої статті 355 ЦПК України.

Доводи заявника про порушення судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме недотримання процесуальних строків розгляду справи, не є у розумінні пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставою для перегляду рішення суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 та статтею 360 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції в Херсонській області про стягнення заробітної плати, компенсації та моральної шкоди, за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, ухвали апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня 2016 року та рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року відмовити.

Копію ухвали разом із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик