КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/974/17 Головуючий у 1 інстанції: Величко Т.О.
провадження № 22-ц/824/1241/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 05 квітня 2018 року у складі судді Величко Т.О. у справі за позовом Товариства з обмеженої відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року позивач - ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 21 листопада 2007 року ОСОБА_2 уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», кредитний договір №0.

Відповідно до умов Кредитного договору банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 100 000 доларів США, що еквівалентно 50500 грн., а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Банк свої зобов'язання за кредитним договором №0 від 21.11.2007 року виконав в повному обсязі.

Зазначав, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0 від 21.11.2007 року відповідач та банк уклали Іпотечний договір від 21.11.2007 року.

Відповідно до умов Іпотечного договору в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстровано в реєстрі за №2205.

12 грудня 2011 року банк згідно з Договором факторингу №1 та Договором про відступлення прав за іпотечними договорами відступив ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору №0 від 21.11.2007 року та Іпотечним договором від 21.11.2007 року.

Зазначав, що в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 13.12.2016 року заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором становила 138 921,16 доларів США, що еквівалентно 3 635 723 грн. 60 коп. (за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку), а саме: заборгованість по основній сумі кредиту - 97 220,60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.11.2014 року року складало - 2 544 372 грн. 86 коп.; заборгованість за процентами - 41 700,56 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.11.2014 року складало - 1 091 350 грн., 74 коп.; заборгованість за нарахованою комісією - 0,00 гривень.

Відповідно до звіту про оцінку заставленого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, складеного суб'єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об'єкта оцінки становить 343 200 грн.

Тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом і просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1, та визнати за ТОВ «Кей-Колект» право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 05 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами законні підстави щодо задоволення позову і обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам законодавства, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд України.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що 21 листопада 2007 року ОСОБА_2 уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», кредитний договір №0.

Відповідно до умов Кредитного договору банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 100 000 доларів США, що еквівалентно 50500 грн., а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Банк свої зобов'язання за кредитним договором №0 від 21.11.2007 року виконав в повному обсязі.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0 від 21.11.2007 року відповідач та банк уклали Іпотечний договір від 21.11.2007 року.

Відповідно до умов Іпотечного договору в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстровано в реєстрі за №2205.

12 грудня 2011 року банк згідно з Договором факторингу №1 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами відступив ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору №0 від 21.11.2007 року та Іпотечним договором від 21.11.2007 року.

В порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував і внаслідок цього станом на 13.12.2016 року заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором становила 138 921,16 доларів США, що еквівалентно 3 635 723 грн. 60 коп.

Відповідно до звіту про оцінку заставленого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, складеного суб'єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об'єкта оцінки становить 343 200 грн.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України &qust;Про іпотеку&quwt; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.3 ст.36 Закону України &qust;Про іпотеку&quwt; договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України &qust;Про іпотеку&quwt;.

Порядок реалізації предмету іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16 та аналізу положень ст.ст.33, 36, 37, 39 Закону України &qun ;Про іпотеку&qund;, ст.ст.328, 335, 376, 392 ЦК України що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі №6-1685цс16.

Розділом 4 вищезазначеного договору іпотеки врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору, продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачено лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» і за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону.

Виходячи з наведеного, суд дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами законні підстави щодо задоволення позову, і обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам законодавства, про що наголошував Верховний Суд України.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: