Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 642/2812/17

провадження №61-54 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Харківська міська рада

представник відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року, у складі колегії суддів: Коваленко І. П.,

Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 34,3 кв. м, житловою

площею 19,5 кв. м.

Позов мотивовано тим, що у 1993 році рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів їй надано в користування приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_8 м під підсобні приміщення. Після реєстрації шлюбу вона змінила місце реєстрації на АДРЕСА_1

у м. Харкові (місце реєстрації чоловіка).

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради щодо приватизації квартири АДРЕСА_9 Листом від 24 травня 2017 року їй відмовлено у приватизації з тих підстав, що з 1978 року знос будинку значився у 50%, жодних капітальних ремонтів у будинку АДРЕСА_10 не проводилось, з плином часу будинок лише погіршив свій стан.

Позивач вважає таку відмову безпідставною та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи. Посилається на те, що вона добросовісно та безперервно володіє спірною нерухомістю, неодноразово робила поточний та капітальний ремонт, у зв'язку з чим має право на визнання за нею права власності на це майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 6 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 34,3 кв. м, житловою площею 19,5 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, вимоги про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно є доведеними та підлягають задоволенню на підставі статей 316, 328 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 6 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації зокрема квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей). Звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Доказів того, що компетентними органами ОСОБА_1 було неправомірно відмовлено у приватизації нерухомого майна, позивачем не надано і матеріали справи таких доказів не містять.

У касаційній скарзі, поданій 6 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач зверталася до Харківської міської ради з питання приватизації квартири та отримала відмову, у зв'язку з чим звернулася з відповідним позовом до суду.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що на момент передачі їй у користування квартиру АДРЕСА_3 дана квартира була ветхою, тому виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народнихдепутатів її передано як підсобне приміщення на підставі рішення, а не ордеру.

У зв'язку з тим, що квартира АДРЕСА_4 була надана позивачу на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів, а не ордеру, позивач не має можливості приватизувати її або бути визнаною наймачем. За таких обставин вважає, що її право на вказану квартиру підлягає судовому захисту шляхом визнання за нею права власності на це нерухоме майно.

Крім наведеного, позивач посилається на те, що 18 серпня 2017 року вона зверталася до адміністрації Холодногірського району виконавчого комітету Харківської міської ради щодо проведення обстеження квартири АДРЕСА_5. 22 серпня 2017 року відбувся виїзд постійно-діючої комісії з обстеження санітарного та технічного стану вказаного будинку. За наслідками обстеження будинку комісією складено акт, в якому відображено технічний стан квартири, а саме: будівельні конструктиви даної квартири не мають дефектів і пошкоджень, які б вказували на зниження несучої здатності. Будівельні конструкції з позиції жорсткості і надійності відповідають вимогам діючих норм і правил державних стандартів будівельних, санітарних та протипожежних норм.

Згідно висновків комісії експлуатація квартири АДРЕСА_5 технічно можлива, приміщення квартири можуть використовуватися за призначенням, що також підтвержується технічним висновком про стан будівельних конструкцій та можливості подальшої експлуатації квартири АДРЕСА_5, виконаної експертом ОСОБА_7

Відповідачі та інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 05 жовтня 1993 року №195/2 за заявою ОСОБА_1 було надано в безстрокове користування квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 13,2 кв. м та підсобне приміщення по АДРЕСА_11

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_13, власником майна зазначена ОСОБА_1, яка зареєстрована АДРЕСА_12.

Листом Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради від 24 травня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви щодо приватизації квартири АДРЕСА_6. Роз'яснено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів

від 4 жовтня 1978 року домоволодіння по АДРЕСА_14 визнано старезним, з фізичним зносом 50%. Оскільки станом на 1978 рік фізичний знос домоволодіння значився 50%, то з урахуванням того, що жодних капітальних ремонтів з того часу у ньому не проводилось, вказаний будинок лише погіршив свій стан (фізичний знос більше 50%), значиться як ветхий будинок, фізичний знос більше 50%.

Мотивуючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що з 1993 року вона постійно проживала в АДРЕСА_15 добросовісно та безперервно володіє спірною нерухомістю, неодноразово робила поточний та капітальний ремонт, у зв'язку з чим має право на визнання за нею права власності на це майно.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (статті 41 Конституції України).

Згідно зі статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Частина друга статті 9 Житлового кодексу УРСР закріплює за громадянином право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

З аналізу змісту статті 26 Закону України «По основи містобудування» вбачається, що спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

З урахуванням положень частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З наведеного слідує, що обов'язковому з'ясуванню підлягає наявність рішення органу приватизації про відмову в приватизації.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт неправомірної відмови компетентними органами у приватизації нерухомого майна.

Разом із тим, судом не з'ясовано, чи взагалі було відповідне рішення про відмову ОСОБА_1 у приватизації спірного приміщення враховуючи, що лист Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради не може вважатись належним рішенням про відмову в приватизації.

Крім того, суд не дав жодної правової оцінки наявному на а. с. 111 листу Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради від 14 листопада 2017 року, згідно із яким звернення ОСОБА_1 на розгляд до управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства не надходило, у зв'язку із чим і відповідь не надавалась.

Місцевий суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 34,3 кв. м,житловою площею 19,5 кв. м.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Щодо права власності, то ЦК України передбачає можливість його виникнення на підставі рішення суду у випадках, встановлених статтею 376 ЦК України, а підтвердження рішенням суду існуючого в особи права власності - у випадках, встановлених статтею 392 ЦК України. В інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Наведене місцевим судом не враховано.

За змістом статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фону» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фону» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Суд посилається на рішення виконавчого комітету про надання ОСОБА_1 в безстрокове користування квартиру АДРЕСА_16, житловою площею 13,2 кв. м та підсобне приміщення по АДРЕСА_14, загальною площею

34,3 кв. м.

Проте у виписці з указаного рішення зазначено про надання

ОСОБА_1 під підсобне приміщення 34,3 кв. м. (а. с. 16).

Суд не дослідив питання стосовно того, чи було укладено договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2, чи може приміщення, щодо приватизації якого заявлено вимогу, бути предметом приватизації, оскільки позивач ставить питання про приватизацію підсобного приміщення, яке до житлового фонду не відноситься. Питання, чи було спірне приміщення переведене в установленому законом порядку в житлове, предметом дослідження суду не було.

За змістом статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 4 статті 2 цього Закону, а саме стаття 2 передбачає, що не підлягають приватизації зокрема квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей).

Судами не з'ясовано, чи приймалось компетентними органами відповідне рішення про те, що спірне приміщення перебуває в аварійному стані та в якому неможливо забезпечити безпечне проживання людей.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак не має можливості вирішити спір по суті.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 6 липня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді С. Ю. Мартєв
В. В. Пророк
І. М. Фаловська
С. П. Штелик