Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 442/6975/15-ц

провадження № 61-18737св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, у складі судді Крамара О. В., від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., від 09 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 02 квітня 1999 року житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, належав на праві власності в рівних частинах по 1/3 - ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 без її згоди шляхом проведення добудов та перебудов провели покращення у будинку, у зв'язку із чим їх частка необґрунтовано збільшилася, а її - відповідно зменшилась. 15 вересня 2005 року ОСОБА_4 (її брат) подарував належну йому 31/50 частину житлового будинку своїй дочці ОСОБА_3

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила позов задовольнити, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, видане 11 жовтня 2004 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради на ім'я ОСОБА_4 Визнати недійсним договір дарування 31/50 частини житлового будинку, посвідчений 15 вересня 2005 року державним нотаріусом Панькевич Р. І., реєстраційний номер 2-1881, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами порушення своїх прав оскарженими свідоцтвом про право власності та договором дарування, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Ухвалою Апеляційного судуЛьвівської області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що добудови та прибудови, здійсненні ОСОБА_4 та ОСОБА_6, не порушують прав ОСОБА_2 у спірному будинковолодінні, оскільки її частка у майні внаслідок цього не зменшилась.

29 березня 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного судуЛьвівської областівід 09 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності. ОСОБА_2 не надавалась жодна згода на проведення будь-яких покращень, які б могли спричинити збільшення частки одного із співвласників, а також не отримувалось жодних матеріальних компенсацій за зменшення своєї частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, а тому зміна часток у спільній частковій власності на спірний житловий будинок є незаконною. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 02 квітня 1999 року, реєстраційний номер 1-1137, спірний житловий будинок, який належав трьом співвласникам по 1/3 ідеальній частці, мав розміри житлової площі 67,7 кв. м, тобто позивачу належала частина житлової площі у розмірі 22,5 кв. м. Натомість, як вбачається із спірного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, наразі загальна площа спірного будинку становить 169,8 кв. м, а житлова 64,4 кв. м, що у порівнянні із новою часткою позивача 5/50 ідеальних часток становить - 19,98 кв. м загальної площі та 6,44 кв. м житлової площі. Окрім того, заявник посилається на те, що згідно висновку криміналістичної експертизи № 2917 з дослідження почерку та підписів по матеріалах цивільної справи № 442/6975/15-ц, складеного 17 серпня 2016 року, підпис від імені ОСОБА_2 у заяві від 09 липня 2004 року про підрахунок ідеальних часток виконано іншою особою, а не ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У травні 2017 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_8 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направлено заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що судами обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Зокрема представник відповідача посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 266 від 16 вересня 2004 року було затверджено акт Державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об'єктів садибної забудови до експлуатації ОСОБА_4, ОСОБА_6, та ОСОБА_2 відповідно 31/50, 14/50 та 5/50 ідеальних частин спірного будинковолодіння, а також забудовникам було надано дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на належні їм ідеальні частки. Вказаний акт на даний час не скасований, є чинним. Співвласники будинковолодіння, у тому числі і ОСОБА_2, подали заяви про реєстрацію прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2004 року і одержали свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Зокрема ОСОБА_2 особисто одержала свідоцтво про право власності від 11 жовтня 2004 року на належні їй 5/50 частки спірного будинку та із того часу не оскаржувала його, тобто погоджувалася із належною їй часткою.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 квітня 1999 року спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 в рівних частках були її діти: ОСОБА_4, ОСОБА_6, що проживають в АДРЕСА_1, та ОСОБА_2, що проживає по АДРЕСА_2 (а. с. 7).

Після смерті ОСОБА_4 її діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які залишилися проживати у спірному будинковолодінні, провели за свій рахунок добудови та прибудови, в результаті яких загальна площа будинку змінилася.

Від ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на адресу начальника Дрогобицького МБТІ та ЕО скеровано заяву із проханням підрахунку ідеальних часток у спірному будинковолодінні (а. с. 35).

Згідно висновку криміналістичної експертизи № 2917 з дослідження почерку та підписів по матеріалам цивільної справи № 442/6975/15-ц, складеного 17 серпня 2016 року, підпис від імені ОСОБА_2, розташований у графі під номером «1» перед записом «ОСОБА_2» у заяві від 09 липня 2004 року, скерованої на адресу начальника Дрогобицького МБТІ та ЕО, виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з намаганням його виконавця ретельно наслідувати справжні підписи ОСОБА_2

Рішенням виконкому Дрогобицької міської ради Львівської області від 16 вересня 2004 року № 266 затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об'єктів садибної забудови до експлуатації та оформлено право власності за ОСОБА_4 - на 31/50 ідеальних частки, ОСОБА_6 - на 14/50 ідеальних частки, ОСОБА_2 на 5/50 частки зазначеного будинковолодіння (а. с. 37-39).

У акті від 16 вересня 2004 року зазначено, що Держаній технічній комісії пред'явлено житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Реконструкцію з переобладнанням здійснено на підставі свідоцтва на спадщину від 02 квітня 1998 року, договороу купівлі-продажу від 20 червня 1946 року та згідно дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт.

Оглядом об'єкту на місці встановлено, що будівельно-монтажні роботи та благоустрій виконані згідно з проектною документацією.

Одноповерховий житловий будинок складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, вітальні, кладових, санвузлів. Кількість квартир - три.

Загальна площа будинку - 169,8 кв. м, житлова - 64,4 кв. м, внутрішня висота кімнат - 3 м, зовнішні розміри будинку - 9,35 х 8,80 + 2,71 х 4,74 м.

Господарські будівлі - сарай літ. «Г» - 3,80 х 5,90 м., сарай літ. «Д» - 1,86 х 3,28 м., сарай літ «Б» - 2,7 х 5,0 м, сарай літ «В» - 3,0 х 5,04 м, вбиральня, колодязь, огорожа з металевої сітки, 10 шт. фруктових дерев та замощення.

04 жовтня 2004 року ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подали заяви до Дрогобицького МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно: ОСОБА_4 просив зареєструвати право власності на 31/50 ідеальних часток, ОСОБА_6 на 14/50 ідеальних часток, а ОСОБА_2 на 5/50 ідеальних часток у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 115).

11 жовтня 2004 року виконкомом Дрогобицької міської ради Львівської області видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно: ОСОБА_4 на 31/50, ОСОБА_6 на 14/50 та ОСОБА_2 на 5/50 частки у спірному будинковолодінні. У той же день Дрогобицьке МБТІ зареєструвало право власності на нерухоме майно за ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у зазначених частках.

За договором дарування 31/50 частин житлового будинку від 15 вересня 2005 року ОСОБА_4 подарував належну йому частку у спірному будинковолодінні своїй дочці ОСОБА_3

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Статтею 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції від 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України, у редакції від 2004 року).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2004 року особисто просила зареєструвати за нею право власності на об'єкт нерухомого майна (спірне будинковолодіння), а саме 5/50 ідеальних частин (а. с. 115). В подальшому ОСОБА_2 одержала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11 жовтня 2004 року, згідно якого її частка у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 складає 5/50.

ОСОБА_2 фактично погодила проведені у будинковолодінні перебудови та погодилась із розміром належної їй частини будиноковолодіння після здійснення іншими співвласниками добудов.

Суди встановили, що ОСОБА_2 було відомо про рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 16 вересня 2004 року № 266, яким було затверджено акт державної технічної комісії про готовність перебудованого будинку до експлуатації та визначення нових часток у даному будинковолодінні з урахуванням вкладу кожного із співвласників (ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_2), рішення виконкому Дрогобицької міської ради Львівської області від 11 жовтня 2004 року про видачу свідоцтв про право власності на новостворене майно та його реєстрацію в Дрогобицькому МБТІ. Вказані рішення позивачем не оскаржувались.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 особисто просила зареєструвати за нею право власності саме на 5/50 частин спірного будинковолодіння, отримала свідоцтво про право власності на належну їй частку у спільному майні, не оскаржувала рішень органів місцевого самоврядування та державного реєстратора, висновок експертизи від 17 серпня 2016 року про те, що підпис у заяві від 09 липня 2004 року про підрахунок ідеальних часток забудовників будинковолодіння АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_2 виконаний іншою особою, не спростовує висновків судів попередніх інстанцій та не є підставою для задоволення позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що права позивача не порушуються договором дарування 31/50 частини житлового будинку від 15 вересня 2005 року, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта