АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м. Київ

Справа № 22-2736 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Величко Т.О.

Унікальний № 759/5404/17-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

10 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

В позові просив суд визнати несправедливими умови договору «Про надання юридичних послуг» від 09 листопада 2016 року укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1, визнати недійсним в цілому договір «Про надання юридичних послуг» з дня його укладання, стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 8 000 грн. 00 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 09 листопада 2016 р. між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір № б/н «Про надання юридичних послуг» з метою отримати юридично-консультативні послуги, щодо оскарження відмови в надані групи інвалідності по життєво.

На виконання п. 5.1.1. Договору, позивачем було сплачено на користь відповідача 8 000,00 грн.

Послуг на виконання цього договору позивач не отримав, в наслідок чого договір не був виконаний. Крім того вважає укладений договір порушує його права як споживача оскільки вважає умови договору нечесними оскільки під час укладення договору він не отримав необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги які йому надаються. Та вважає, що в пунктах договору зазначена непомірна висока відповідальність позивача за невиконання умов договору, а відповідальність відповідача взагалі не передбачена.

Позивач звертався до відповідача з проханням розірвати договір за згодою сторін, але йому було відмолено.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року позов задоволено повністю.

Визнано несправедливими умови договору «Про надання юридичних послуг» від 09 листопада 2016 р. укладеного між ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Визнано недійсним в цілому Договір про надання юридичних послуг від 09 листопада 2016 р. з дня його укладання, а саме з 09.11.2016 р.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 8 000,00 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність невідповідності висновків суду із дійсними обставинами справи, ухваленого з порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував свій висновок про те, що ціна договору від 9 листопада 2016 року про надання юридичних послуг та умови договору зазначені в п. 5.1., 5.1.2, 5.1.3. містять нечіткі та двозначні положення, що ввели позивача в оману,

На противагу вказаному висновку суду апелянт зазначає, що ціна договору про надання юридичних послуг викладена в абсолютних цифрах та в національній платіжній одиниці - гривні, з чіткими умовами здійснення платежів, що викладено державною мовою, що унеможливлює їхнє тлумачення як нечітких та двозначних положень, що можуть ввести позивача в оману.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не навів підстав та доказів і нормативного обґрунтування, про те, що ОСОБА_1 не має права представляти інтереси позивача в суді. Крім того суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач, повідомлявся про неможливість виконання зобов'язань за договору про надання юридичних послуг від 9 листопада 2016 року через ненадання позивачем документів.

Апелянт зазначив, що в розумінні п. 297.1 ст. 297 ПК України діяльність у сфері права (надання юридичних послуг) не є побутовою послугою, по-друге, до галузевого класифікатора «Класифікація послуг і продукції у сфері побутового обслуговування» (ГК 201-01-2001), затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 19.02.2002 N 51, не віднесено таких послуг як діяльність у сфері права та/або надання юридичних (правових) послуг, можна прийти до висновку, що передбачена КВЕД діяльність відповідача у сфері права - надання юридичних (правових) послуг не є наданням послуг для власних побутових потреб громадянина у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не визначився з нормою права, яка відносить діяльність у сфері права до побутових послуг.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення: чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ґрунтується на нормах відповідного закону виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що 9 листопада між сторонами було укладено договір № б/н «Про надання юридичних послуг».

За умовами укладеного договору позивач доручив, а відповідач взяв на себе зобов'язання надати юридично-консультативні послуги щодо оскарження відмови у наданні групи інвалідності пожиттево.

Колегія суддів встановила, що на виконання пункту 5.1.1. укладеного договору ОСОБА_2 сплатив відповідачу 8 000 грн., що підтверджується розрахунковою квитанцію за формую РК -1. від 09.11.2016 року (а.с.17- 18).

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Принцип належного виконання зобов'язання стосується суб'єкта, предмета, строку, місця і способу виконання.

Згідно зі статтями 526,530,610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач не надав до суду належних доказів відповідно до ст. 60 ЦПК України ( у редакції 2004 р.) про належне виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором про надання юридичних послуг.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що він не міг виконувати свої зобов'язання за договором оскільки позивач не надав йому довіреність, що унеможливило надання ним юридичних послуг.

Відповідно до п.3.1. укладеного між сторонами договору виконавець (відповідач по справі) має право вимагати та отримувати від замовника (позивача) всі необхідні документи та відомості для виконання своїх зобов'язань, та бездіяльністю відповідача, але доказів на підтвердження звернення відповідача до позивача матеріали справи не містять.

Згідно з п. 3.2. виконання виконавцем своїх обов'язків по договору підтверджується фактичним виконанням обов'язків за договором.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем, на виконання умов договору, будь яких робіт та надання послуг позивачу таких як консультації, підготовка будь яких скарг, листів, звернень або позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при наданні консультацій, підготовці документів довіреність не потрібна.

Колегія суддів вважає, що особа яка прийняла на себе зобов'язання надавати юридичні послуги приймає на себе і обов'язок роз'яснити замовнику порядок надання юридичних послуг та робіт, і вимагати надання необхідних документів без яких виконання договору не можливо.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача про те, що надання ним юридичних послуг позивачу підтверджується роздруківкою Інструкції про встановлення груп інвалідності затверджену наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.09.2011 року № 561.

Згідно з п.3.2 укладеного між сторонами договору зазначено, що виконання виконавцем своїх обов'язків по договору підтверджується фактичним виконанням обов'язків по договору.

Здійснення роздруківки не відповідає у повній мірі предмету договору за яким відповідач зобов'язався надати позивачу юридично-консультативних послуг щодо оскарження відмови у наданні 2 групи інвалідності пожиттєво.

Частиною 2 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) закріплено поняття «несправедливі умови договору».

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Згідно з висновком Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 від 8 червня 2016 року зазначено, що аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Аналізуючи укладений між сторонами договір колегія суддів вважає, що пункти договору є несправедливими по відношенню до позивача як споживача послуг.

Це підтверджується п. 8 укладеного сторонами договору де зазначено, що Виконавець має право в односторонньому порядку припинити виконання свої зобов'язань за цим Договором у випадку, якщо Замовник не сплатить коштів, передбачених цим договором.

Умов щодо надання права споживачу розірвати укладений договір та повернути кошти договір не містить, що є порушенням п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" і одною з підстав про визнання договору недійсним.

Також договір має певні санкції щодо невиконання умов договору саме споживачем, але відповідальність виконавця послуг вказаним договором не передбачена, що є також порушенням п.п. 3, 8, 15 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"

Згідно з п. 17 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

П.22 вказаної статті зазначає, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно зі ст. 1-1 Закон "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Колегії суддів вважає, що доводи апелянта щодо не віднесення юридичних послуг до побутових послуг, не можуть бути прийняти до уваги як підстава для скасування рішення суду першої інстанції оскільки позивач уклав з відповідачем договір з метою отримати юридичну допомогу для особистих потреб, що підпадає під дію Закону України "Про захист прав споживачів".

Колегію суддів було встановлено, що відповідач на направлений йому позивачем лист від 27.03.2017 року про розірвання договору та повернення коштів у зв'язку з ненаданням послуг за договором, належних висновків не зробив, кошти за договором не повернув, що може свідчити про нечесну підприємницьку діяльність та порушення прав позивача як споживача, оскільки умови розірвання договору на вимогу позивача, без відповідних санкцій, договором не передбачено.

Встановлено, що 07.12.2016 року, позивач, на підставі повторного огляду 28.12.2016 р. медико-соціальною експертною комісією самостійно, без допомоги відповідача, отримав довідку Серії НОМЕР_1 про встановлення йому другої групи інвалідності безстроково з 01.11.2016 р. (а.с.16).

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умови договору про надання послуг укладеному між сторонами порушують принцип добросовісності, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві - ч.2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не ґрунтуються на встановлених судом фактичних обставинах справи, наявних у справі доказах та вимогах закону, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 15 березня 2018 року.

Головуючий

Судді