провадження 4-с/201/9/2018
УХВАЛА

16 лютого 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві і ОСОБА_3 про визнання бездіяльності і дій протиправними, зобовязати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 02 квітня 2007 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2010 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 74810 грн. і моральну шкоду 1500 грн., витрати на судовий збір 100 грн. і на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 76440 грн., в задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2010 року залишено без змін. На виконання цього рішення суду по справі були видані виконавчі листи і вони направлені для виконання.

Виконавчі листи по вказаним стягненням надійшли для виконання до Печерського районного ВДВС м. Києва ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві. На підставі виконавчого листа № 2-173/2010 від 06 грудня 2010 року державним виконавцем вказаного ВДВС ОСОБА_4 20 січня 2011 року було відкрите виконавче провадження № 23725868. Згідно з цією постановою Печерський ВДВС 17 лютого 2011 року подав до Державного підприємства Інформаційний центр заяву про накладення арешту на все майно боржника і на підставі цієї заяви вказаний центр зареєстрував обтяження всього майна ОСОБА_1 25 травня 2012 року Печерським ВДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 23725868, але після цього закриття провадження державний виконавець не вирішив питання про зняття арешту з майна ОСОБА_1, хоча зобовязаний був це зробити на підставі частини 1 і 2 статті 40 Закону України Про виконавче провадження.

Заявник ОСОБА_1 01 вересня 2017 року звернулася з заявою до вказаного відділу виконавчої служби з питанням зняття арешту з її майна, але відповіді на своє звернення не отримала. 15 вересня 2017 року до цього відділу ВДВС звернувся представник заявника з такою ж вимогою, але отримав відмову в цьому.

11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця і службових осіб Печерського ВДВС міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві про визнання дій і бездіяльності протиправними та зобвязання вчинити певні дії; в обгрунтування скарги заявник посилається на те, що 25 травня 2012 року Печерським ВДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 23725868, але після цього закриття провадження державний виконавець не вирішив питання про зняття арешту з майна ОСОБА_1, хоча зобовязаний був це зробити на підставі частини 1 і 2 статті 40 Закону України Про виконавче провадження.

Незважаючи на вимоги закону, відсутня будь-яка реакція на таку бездіяльність вказаного державного виконавця і керівника Печерського ВДВС міста Кієва, до обовязків якого входить здійснення контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень підлеглими йому державними виконавцями, до якого заявник особисто зверталася в вересні 2017 року.

При цьому державний виконавець грубо порушив засади виконавчого провадження, закріплені у статті 2 Закону, відповідно до якої виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад справедливості, неупередженості та обєктивності, а також співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Таким чином дії державного виконавця були вчинені не у відповідності до Закону та призвели до порушення прав заявника. З урахуванням викладеного вище, на думку заявника, є достатні підстави визнати дії державного виконавця незаконними та зобовязати вказаного державного виконавця Печерського ВДВС м. Київ ГТУЮ у місті Києві провести передбачені законом дії у встановлені терміни щодо належного виконання закону та зняття арешту з її майна.

В судове засіданні заявник зі своїм представником не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вимоги скарги підтримали і просили їх задовольнити в повному обсязі і справу розглянути без їх участі. Державний виконавець Печерського ВДВС м. Київ ГТУЮ у місті Києві, представник цього відділу в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, проти скарги заперечували з огляду на те, що порушень закону з їх боку не було та винесені постанови про відкриття провадження і інш. є правомірними. На письмові звернення заявника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно скаржника на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вимоги скарги не доведені, вважають скаргу безпідставною і фактично просили в задоволенні скарги відмовити, справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних осіб згідно ст. 450 ЦПК України.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила (а повідомлена не є поважними). Вказаним, на думку суду, фактично не заперечувала проти розгляду скарги за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної особи згідно ст. 450 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу обгрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до п. 1 положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 1997 року N 1396/97, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо забезпечення реалізації державної правової політики. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, державний виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2010 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 74810 грн. і моральну шкоду 1500 грн., витрати на судовий збір 100 грн. і на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 76440 грн., в задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2010 року залишено без змін. На виконання цього рішення суду по справі були видані виконавчі листи і вони направлені для виконання.

Виконавчі листи по вказаним стягненням надійшли для виконання до Печерського районного ВДВС м. Києва ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві. На підставі виконавчого листа № 2-173/2010 від 06 грудня 2010 року державним виконавцем вказаного ВДВС ОСОБА_4 20 січня 2011 року було відкрите виконавче провадження № 23725868. Згідно з цією постановою Печерський ВДВС 17 лютого 2011 року подав до Державного підприємства Інформаційний центр заяву про накладення арешту на все майно боржника і на підставі цієї заяви вказаний центр зареєстрував обтяження всього майна ОСОБА_1 25 травня 2012 року Печерським ВДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 23725868, але після цього закриття провадження державний виконавець не вирішив питання про зняття арешту з майна ОСОБА_1, хоча зобовязаний був це зробити на підставі частини 1 і 2 статті 40 Закону України Про виконавче провадження.

За наслідками розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16 травня 2012 року постановлено ухвалу, якою рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2010 року і ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2011 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська вид 20 лютого 2014 року вказана позовна заява ОСОБА_3 по цій цивільній справі залишена без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання; ця ухвала оскаржена не була і вступила в законну силу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року визнано виконавчий лист № 2-173/2010, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 06 грудня 2010 року, не підлягаючим виконанню.

Заявник ОСОБА_1 01 вересня 2017 року звернулася з заявою до вказаного відділу виконавчої служби з питанням зняття арешту з її майна, але відповіді на своє звернення не отримала. 15 вересня 2017 року до цього відділу ВДВС звернувся представник заявника з такою ж вимогою, але отримав відмову в цьому.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 40 Закону України Про виконавче провадження у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження.

Однак державний виконавець Печерського ВДВС в м. Києві, який виніс постанову від 25 травня 2012 року про закінчення виконавчого провадження № 23725868, на порушення цих норм не зняв арешт, накладений на майно заявника, хоча зобовязаний був це зробити. Зазначена бездіяльність державного виконавця порушує права ОСОБА_1, оскільки до теперішнього часу діє накладений арешт на все її майно.

Все наведене свідчить, що державним виконавцем без всіх необхідних та достатніх дій, не було прийнято постанову про зняття арешту з майна заявника, а отже вказана скарга обгрунтована.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. З ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Незважаючи на вимоги закону, відсутня будь-яка реакція на таку бездіяльність державного виконавця керівника Печерського ВДВС міста Києва ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві, до обовязків якого входить здійснення контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень підлеглими йому державними виконавцями, до якого заявник особисто зверталася ще на початку вересня 2017 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Положеннями ст. 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що вказана заявником цивільна справа після касаційної інстанції зазначене рішення районного суду визнане нечинним, зараз сторони врегулювали питання іншим чином в позасудовому порядку і вказане заявником не оскаржується.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідності до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» та ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень судів та інших органів і (посадових осіб) в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства Юстиції України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1, 2, 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

В пункті 6 ОСОБА_5 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» передбачено, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб, який судам і потрібно враховувати, а не загальний строк, визначений статтею 385 (в раніше чинній редакції) ЦПК України. А тому десятиденний строк обчислюється з моменту одержання заявником копії відповідної постанови, в тому числі і про закінчення виконавчого провадження (стаття 49).

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на і території України.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про арешт майна, строки предявлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі головним державним виконавцем зроблене все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей державний виконавець допустив неправомірні дії та бездіяльність, а начальник вказаного відділу здійснював відповідний контроль за цим.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги не згоду зацікавлених осіб зі скаргою, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим скаргу задовольнити та визнати незаконною бездіяльність державного виконавця і службових осіб Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві стосовно не зняття арешту з майна ОСОБА_1 після подачі нею заяви від 01 вересня 2017 року про зняття арешту та винесення постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 23725868 від 25 травня 2012 року та зобовязати уповноважену особу Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві в передбаченому законом порядку зняти арешт із всього майна, що належить заявнику ОСОБА_1 і був зареєстрований в ДП Інформаційний центр 17 лютого 2011 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 січня 2011 року ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві, реєстраційний номер обтяження 10846502.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 27, 31, 32, 40, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність державного виконавця і службових осіб Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві стосовно не зняття арешту з майна ОСОБА_1 після подачі нею заяви від 01 вересня 2017 року про зняття арешту та винесення постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 23725868 від 25 травня 2012 року.

Зобовязати уповноважену особу Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві в передбаченому законом порядку зняти арешт із всього майна, що належить заявнику ОСОБА_1 і був зареєстрований в ДП Інформаційний центр 17 лютого 2011 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 січня 2011 року ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві, реєстраційний номер обтяження 10846502.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня проголошення ухвали, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -