Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 2-2035/11

провадження № 61-2449св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2012 року у складі судді Кудрявцевої Т. О., додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 квітня 2015 року у складі судді Кудрявцевої Т. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року у складі суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Демченко Е. Л.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 2-2035/11.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 2-2035/11 передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2010 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») подало до суду позовну заяву про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 26 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ML-300/570/2007, відповідно до якого ОСОБА_4 було надано в кредит у розмірі 121 380 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у кредитному договорі.

10 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ML-300/6/2008, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 70 000 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером від 10 січня 2008 року № 224. 16 березня 2009 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено додатковий договір № 1 до вказаного кредитного договору. 12 жовтня 2009 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_4 умов кредитного договору № ML-300/570/2007 станом на 17 лютого 2010 року існує заборгованість у розмірі 128 984,43 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 032 185 грн, а саме: залишок заборгованості за кредитом складає 115 489,36 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 10 089,49 доларів США, штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором 3 405,58 доларів США.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_4 умов кредитного договору № ML-300/6/2008 станом на 17 лютого 2010 року існує заборгованість у розмірі 72 336,54 доларів США, що за курсом НБУ складає 578 865 грн 93 коп., а саме: залишок заборгованості за кредитом складає 66 959,68 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 3 224,23 доларів США, штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором 2 152,63 доларів США.

ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», 14 січня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») прийняло право вимоги за вказаними кредитними договорами.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 1 611 050 грн 93 коп. за обома кредитними договорами та понесені витрати у справі.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2012 року (з урахуванням додаткового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 квітня 2015 року), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-300/570/2007 від 26 жовтня 2007 року, де заборгованість в розмірі 128 984,43 доларів США, що за курсом НБУ 8,0024 грн становить 1 032 185 грн, яка складається: залишок заборгованості за кредитом складає 115 489,36 доларів США, що дорівнює 92 4192 грн 05 коп.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 10 089,49 доларів США, що дорівнює 80 740 грн 14 коп.; штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором 3 405,58 доларів США, що складає 27 252 грн 81 коп.; за кредитним договором № ML-300/6/2008 від 10 січня 2008 року, де заборгованість у розмірі 72 336,54 доларів США, що за курсом НБУ 8,0024 грн складає 578 865 грн 93 коп., яка складається: залишок заборгованості за кредитом - 66 959,68 доларів США, що дорівнює 535 838 грн 14 коп.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 3 224,23 доларів США, що дорівнює 25 801 грн 58 коп.; штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором - 2 152,63 долара США, що дорівнює 17 226 грн 21 коп., всього у розмірі 1 611 050 грн 93 коп.

При ухваленні рішень суди зробили висновок, що відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, у результаті чого утворилась заборгованість, яка відповідно до статей 549, 1048-1050, 1054, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підлягає стягненню.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5, яка діє у інтересах ОСОБА_4, подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2012 року, додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 квітня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_5, яка діє у інтересах ОСОБА_4, в касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказується, що у порушення частини другої статті 516, частини другої статті 517 ЦК суди не перевірили щодо повідомлення боржника та поручителя про заміну кредитора та суди зробили помилковий висновок, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року не містять умов про повідомлення боржника щодо заміни кредитора. Також посилається на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при оформленні заміни позивача в порядку статті 37 ЦПК (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення).

Колегія суддів відхиляє такі аргументи касаційної скарги з наступних мотивів.

Відповідно до статті 516 ЦК заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно частини другої статті 517 ЦК боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України Зокрема, в постанові Верховним Судом України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 вказується, що «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним».

Судами встановлено, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість. Тому суди зробили обґрунтований висновок про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про заміну кредитора не припиняє обов'язок погасити кредит.

Кожна сторона цивільного провадження має право на незмінне остаточне рішення, постановлене впродовж розумного строку. Остаточне рішення створює правомірні очікування щодо його незмінності для протилежної сторони, особливо коли вона діяла добросовісно.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Тобто, законне, обґрунтоване, правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань. До недоліків, які не призводять до порушення основних принципів процесуального законодавства, охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, і не впливають на сутність ухваленого рішення відноситься й недотримання порядку оформлення процесуального правонаступництва.

У матеріалах справи відсутня ухвала про залучення до участі як правонаступника ПАТ «ОТП Банк» - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Проте судами встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» 14 січня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними кредитними договорами. Окрім цього рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, стягнуто суму заборгованості саме на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, відповідно до статей 516, 517 ЦК, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 грудня 2016 року справу № 2-2035/11 було зупинене виконання заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2012 року, додаткового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 квітня 2015 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, то на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2012 року, додаткового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 квітня 2015 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року

На підставі статей 516, 517 ЦК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2012 року, додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2012 року, додаткового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 квітня 2015 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель