Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 712/562/15-ц

провадження № 61-30042 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Соснівського районного суду

м. Черкас від 07 квітня 2015 року у складі судді Кузьменка В. А. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Сіренка Ю. В., Пономаренка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначило, що 25 червня 2008 року між

ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою 36 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 30 листопада 2014 року становила 21 683,58 грн, що складалася з: 12 846,93 грн - заборгованість за кредитом; 6 887,06 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 678,94 грн - заборгованістьз комісії за користування кредитом; 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 1020,65 грн - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 квітня

2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 червня 2008 року у розмірі 21 683,58 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконав зобов'язання з повернення кредитних коштів, а тому позовні вимоги

ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2017 року заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси змінено, зменшено суму заборгованості на розмір комісії за користування кредитом - 678, 94 грн, з 21 683,58 грн до 21 004,64 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення комісії за користування кредитом, апеляційний суд виходив з незаконності нарахування банком комісії за послуги, що супроводжують кредит. Ураховуючи, що відповідачне спростував наданий банком розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позичальника про недоведеність розміру заборгованості по тілу кредиту, процентам за користування ним, а також неустойці (штрафу).

У травні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2, у якій він просив скасувати заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 07 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2017 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди безпідставно задовольнили вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором за відсутності у матеріалах справи належних доказів, не перевірили правильність наданого банком розрахунку, не встановили кінцевого терміну дії платіжної картки, що унеможливлює перевірку дотримання банком позовної давності, про застосування наслідків пропуску якої він заявляв. З урахуванням наведеного вважав, що суди не встановили фактичні обставини справи, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Станом на момент розгляду справи відзивна касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг було укладено кредитний договір, шляхом приєднання до запропонованого банком договору.

Відповідачем не заперечується факт отримання у 2008 році у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної картки з кредитним лімітом із сплатою

36 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статтей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу положень статей 525, 526, 599 ЦК України та змісту кредитного договору вбачається, що при вирішенні питання про обгрунтованість заявлених кредитором вимог до позичальника, суду необхідно встановити розмір зобов'язання та обставини настання строку його виконання в цілому чи його частини, якщо виконання обумовлене щомісячними платежами.

Задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 30 листопада 2014 року у загальному розмірі 21 004, 64 грн, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач не виконав обов'язок щодо доведення перед судом обгрунтованості своїх заперечень, зокрема не надав доказів невірного розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїх внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з частиною першою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржувані судові рішення не відповідають у зв'язку з неповнотою з'ясування обставин у справі.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та в реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Щодо доводів касаційної скарги про не встановлення судами кінцевого строку дії кредитної картки та застосування позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, до внесення у справі судового рішення є самостійною підставою для відмови у позові (частина четверта 267 ЦК України).

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від

30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18.

У доповненнях до заяви про перегляд заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 07 квітня 2015 року та в апеляційній скарзі на зазначене судове рішення, заявник посилаючись на те, що він не був належно повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Мотивів прийняття чи відхилення доводів щодо пропуску строків позовної давності, апеляційний суд у оскаржуваному рішення не навів, чим залишив доводи заявника без належної правової оцінки, що не відповідає основним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи, що умови укладеного між сторонами договору деталізують самостійні зобов'язання боржника щодо повернення тіла кредиту у строк, що не перевищує терміну дії платіжної картки, та передбачають сплати щомісячних платежів по процентами за користування кредитом, настання строку виконання яких необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із самостійних зобов'язань, без з'ясування обставин щодо настання строку виконання окремих зобов'язань позичальника за кредитним договором від 25 червня 2008 року, кінцевого строку дії платіжної картки та дати платежів на погашення кредитної заборгованості, а відтак дотримання кредитором позовної давності, неможливо ухвалити у справі законне та обгрунтоване судове рішення.

Оскільки до повноважень суду касаційної інстанції не входить встановлення фактичних обставин у справі, надання оцінки чи переоцінки доказам, зазначене позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити нове судового рішення попри тривалість розгляду зазначеної справи у суді.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, що відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 07 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик