Постанова

іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 759/15390/16-ц

провадження № 61-647 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторі Сервіс»,

представники позивача: ТитикалоРоман Сергійович, Курдалевська Олена Вікторівна, Сілкова АнастасіяОлександрівна, Федоша Тетяна Михайлівна,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Сенька М. Ф. від 27 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А. від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторі Сервіс» (далі - ТОВ «Вікторі Сервіс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, який уточнило у процесі розгляду справи, і остаточно просило стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість у розмірі 17 364 грн 30 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Вікторі Сервіс» посилалося на те, що 27 липня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір № 11 про надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території та надання комунальних послуг (далі - Договір), за яким товариство зобов'язалося забезпечити надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території та надання комунальних послуг, а відповідач зобов'язався забезпечити своєчасну оплату таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені договором. ОСОБА_5 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку він відмовляється погашати в добровільному порядку. Тому просило задовольнити позов.

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Вікторі Сервіс» про стягнення надміру сплачених коштів, у якому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 20 383 грн 38 коп. як незаконно стягнуті платежі.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_5 посилався на те, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в розмірі 20 383 грн 38 коп. за Договором, оскільки ним були оплачені послуги, які йому не надавалися, а також послуги, щодо яких він має пільги. Посилаючись на викладене, просив задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року позов ТОВ «Вікторі Сервіс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Вікторі Сервіс» 17 364 грн 30 коп. на погашення заборгованості за Договором, що облікована станом на 16 березня 2017 року, і 690 грн судового збору, а всього стягнуто 18 054 грн 30 коп. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване доведеністю заявлених первісних позовних вимог та безпідставністю зустрічного позову, оскільки ТОВ «Вікторі Сервіс» правомірно нараховувалася ОСОБА_5 як власнику нежитлового приміщення плата за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території та комунальні послуги, а відтак у відповідача виник обов'язок щодо їх сплати, який добровільно не виконаний. До спірних правовідносин не може бути застосована позовна давність, оскільки відповідачем регулярно частково погашалася заборгованість за Договором, що свідчить про визнання ним свого боргу і переривання перебігу вказаного строку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд повно та всебічно розглянув справу, надав усім доводам сторін та дослідженим доказам належну правову оцінку, у зв'язку з чим ухвалив законне, правильне по суті і справедливе рішення. Відсутні правові підстави для висновку про надмірну сплату відповідачем коштів за надані йому послуги і їх неправомірне утримання позивачем.

18 грудня 2017 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову ТОВ «Вікторі Сервіс» і задовольнити його зустрічний позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ТОВ «Вікторі Сервіс» та відмову в задоволенні його зустрічного позову, неповно з'ясували обставини справи, зокрема правильність нарахування позивачем визначених до оплати коштів, не перевірили, на якій правовій підставі ТОВ «Вікторі Сервіс» надає житлово-комунальні послуги, не надали правової оцінки тому факту, що ним належно виконувалися умови договору, неправильно застосували норми Податкового кодексу України (далі - ПК України). Крім того, суди не перевірили правомірність нарахування земельного податку та не врахували наявність у нього пільг щодо його сплати, а також помилково не застосували до первісних позовних вимог позовну давність.

На час розгляду справи Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують викладених у них висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 є власником нежитлового приміщення № 225 площею 225,4 кв. м, яке знаходиться на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1, а ТОВ «Вікторі Сервіс» є виконавцем послуг з утримання вказаного будинку та прибудинкової території.

27 липня 2011 року між ТОВ «Вікторі Сервіс» (Виконавець) та ОСОБА_5 (Споживач) було укладено Договір, згідно з пунктом 1.1. якого Виконавець зобов'язаний забезпечити надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території та надання комунальних послуг, а Споживач зобов'язаний забезпечити своєчасну оплату таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим Договором.

Пунктами 1.3., 1.5., 2.4. Договору визначено, що Виконавець надає послуги відповідно до тарифу, затвердженого органом місцевого самоврядування у встановленому законодавством порядку, його структури, періодичності та строків надання послуг, а Споживач не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплачує вартість цих послуг.

Споживач за надання додаткових послуг Виконавцем, які пов'язані зі специфікою експлуатації нежитлових приміщень (відвідувачі, робота працівників у приміщенні), а також за виконання Виконавцем функцій по балансоутриманню будинку, в якому знаходиться приміщення Споживача, додатково сплачує Виконавцю суму яка дорівнює Тарифу за послуги Виконавця з утримання будинку та прибудинкових територій, затвердженого органом місцевого самоврядування. Отже, загальний розмір щомісячної плати за надані послуги Виконавця складається з сум, наведених в пунктах 1.5. і 1.6. даного договору, до якої не включаються нарахування, які проводяться відповідно до показників приладів обліку електроенергії, холодного та гарячого водопостачання, водовідведення та обліку тепла (пункти 1.6. 1.7. Договору).

Відповідно до частин першої, третьої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли обґрунтованого висновку про належне виконання ТОВ «Вікторі Сервіс» взятих на себе за Договором зобов'язань та про порушення ОСОБА_5 умов Договору і вимог закону щодо своєчасної та повної оплати наданих йому послуг, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 17 364 грн 30 коп., що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01 червня 2013 року по 16 березня 2017 року.

Встановивши, що ТОВ «Вікторі Сервіс» правомірно нараховано ОСОБА_5 як власнику нежитлового приміщення плату за надані товариством послуги з утримання будинку і прибудинкової території та комунальні послуги, які не були ним сплачені вчасно і у повному обсязі, суди правильно відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки ОСОБА_5 не надано належних доказів на підтвердження надмірно сплачених ним коштів за отримані послуги.

Доводи касаційної скарги, на які посилається заявник, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Так, доводам заявника щодо його обов'язку сплачувати виключно за надання комунальних послуг, визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», апеляційним судом дана належна правова оцінка, яка полягає в тому, що згідно з умовами укладеного сторонами договору споживач зобов'язаний сплачувати не тільки житлово-комунальні послуги, а й додаткові послуги, пов'язані зі специфікою експлуатації належного йому нежитлового приміщення.

Твердження ОСОБА_5 про те, що суди попередніх інстанцій не перевірили, на якій правові підставі ТОВ «Вікторі Сервіс» надає житлово-комунальні послуги та нараховує плату за них, не заслуговують на увагу, оскільки вказані послуги надаються товариством на підставі рішення Святошинської районної у місті Києві ради V скликання від 20 травня 2010 року № 434, згідно з яким товариство є балансоутримувачем житлового комплексу з об'єктами медичного та соціально-побутового призначення, що складається, зокрема із житлового будинку, в якому розміщене приміщення відповідача, а тарифи, за якими здійснювалося нарахування, встановлені розпорядженнями Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 листопада 2010 року № 933 та від 30 вересня 2014 року № 1078, які містяться у матеріалах справи та досліджені судами.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5 щодо наявності у нього права на пільги зі сплати земельного податку, оскільки відповідно до підпункту 281.1.3. пункту 281.1. статті 281 ПК України від сплати податку звільняються пенсіонери (за віком). Однак пунктом 281.2. статті 281 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було визначено, що звільнення від сплати податку за земельні ділянки, передбачене для відповідної категорії фізичних осіб, поширюється на одну земельну ділянку за кожним видом використання у межах граничних норм: для ведення особистого селянського господарства - у розмірі не більш як 2 гектари; для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): у селах - не більше як 0,25 гектара, в селищах - не більше як 0,15 гектара, в містах - не більше як 0,10 гектара; для індивідуального дачного будівництва - не більш як 0,10 гектара; для будівництва індивідуальних гаражів - не більш як 0,01 гектара; для ведення садівництва - не більш як 0,12 гектара. Отже перелік фізичних осіб та підстави звільнення від сплати земельного податку визначені саме ПК України, а тому наявність у ОСОБА_5 статусу пенсіонера за віком не звільняє його від сплати податку на землю комерційного призначення. Крім того, сплачений товариством земельний податок підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, оскільки ОСОБА_5 не зареєстрував своє право та статус окремого платника земельного податку, за частину земельної ділянки, що належить йому на праві спільної сумісної власності, відповідну частину податку сплачує товариство як балансоутримувач, зареєстрований землекористувачем, до оформлення свого права власності всіма співвласниками багатоквартирного будинку.

Доводи ОСОБА_5 про безпідставне відшкодування плати за спеціальне використання води є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 255.1 статті 255 ПК України платниками рентної плати за спеціальне використання води є водокористувачі - суб'єкти господарювання незалежно від форми власності, які використовують воду, отриману шляхом забору води з водних об'єктів (первинні водокористувачі) та/або від первинних або інших водокористувачів (вторинні водокористувачі). Пунктом 255.4. статті 255 ПК України передбачені випадки, коли рентна плата за спеціальне використання води не справляється, однак ні позивач, ні відповідач такими пільгами не наділені. Разом з цим, відповідач зобов'язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та здійснювати додаткові виплати, пов'язані з виконанням товариством «Вікторі Сервіс» функцій балансоутримача будинку, які здійснюються відповідно до статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та умов Договору, укладеного між сторонами.

Посилання заявника у касаційні скарзі на незастосування судами до спірних правовідносин позовної давності є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 регулярно частково погашалася заборгованість за Договором, що свідчить про визнання ним такого боргу та переривання перебігу строку позовної давності (стаття 264 ЦК України).

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підтвердження своїх вимог ТОВ «Вікторі Сервіс» надало суду акти звіряння взаємних розрахунків за 2010-2017 роки, згідно з якими ОСОБА_5 періодично проводив оплату наданих йому послуг (а. с. 133-134, 181-188, т. 1). При цьому в різний час він оплачував послуги в сумах, що значно перевищують вартість цих послуг за відповідний розрахунковий період, зокрема у березні 2015 року ним сплачено 1 934 грн 62 коп. за послуги, надані у лютому того ж року, в якому було нараховано лише 1 283 грн 93 коп. (а. с. 183, т. 1). Належним чином оцінивши вказані докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про переривання позовної давності у зв'язку із вчиненням відповідачем дій, які свідчать про визнання ним боргу.

Зазначивши у касаційній скарзі про те, що у разі вчинення боржником оплати чергового платежу слід встановити, чи не свідчить така дія про визнання ним лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, відповідач всупереч вищенаведеним нормам процесуального права не надав суду будь-яких доказів на підтвердження вказаних доводів і на спростування висновків суду, зокрема щодо призначення внесених ним платежів у частині, що перевищує вартість послуг у відповідний розрахунковий період. Твердження ОСОБА_5 про неможливість подання ним доказів для захисту не ґрунтуються на положеннях статей 10, 60 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з виносками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний