Справа № 344/5617/14-ц
Провадження № 22-ц/779/26/2018
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.

суддів Василишин Л.В., Томин О.О.

за участю секретаря Возняк В.Д.,

сторін: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до мистецького об'єднання «Елегія», третя особа Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу про звільнення, нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексацію заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної ради на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Бородовським С.О. 12 травня 2015 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що працював у мистецькому об'єднанні «Елегія», яке належало до бюджетних установ, на посаді артиста симфонічного оркестру. З 01.12.2006р. бюджетне фінансування МО «Елегія» припинено, а 20.02.2007 року ліквідовано за рішенням засновника - Івано-Франківської обласної ради. Постановою господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2008р. МО «Елегія» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, визначено її строк та зобов'язано ліквідатора подати суду ліквідаційний баланс та звіт про виконану роботу. Наказом № 7 від 04 вересня 2008 року він звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією об'єднання. З 2006 року відповідачем не здійснювалося нарахування та виплата йому заробітної плати. Посилаючись на порушення вимог трудового законодавства при його звільненні та на те, що при звільненні із ним не проведено повного розрахунку, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив скасувати наказ № 7 про звільнення працівників МО «Елегія» як незаконний; зобов'язати МО «Елегія» виплатити на його користь заборгованість по заробітній платі, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, починаючи з 01 грудня 2006 року, у розмірі 107 184,00 грн, здійснити індексацію заробітної плати у межах прожиткового мінімуму з дня невиплати по день ухвалення рішення судом, виплатити заборгованість по заробітній платі, а саме середній заробіток за час затримки середньомісячної заробітної плати, починаючи з 01 грудня 2006 року по день ухвалення рішення судом; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000 грн (а.с. 1-8, 84, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано МО «Елегія» виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки у виплаті нарахованої та невиплаченої заробітної плати та здійснити індексацію зазначених виплат. Стягнуто з відповідача на користь позивача 600 гривень моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.127-133, том 1).

Рішенням Апеляційного суду від 21 вересня 2015 року апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної ради задоволено. Рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до МО «Елегія» про зобов'язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, проведення індексації зазначених виплат, стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скасовано рішення в частині стягнення з МО «Елегія» на користь держави судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без зміни (а.с.175-177, том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексацію заробітної плати та відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року в незмінній частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення залишено без змін (а.с.249-251, том 1).

Враховуючи межі скасування касаційною інстанцією судових рішень, під час нового апеляційного розгляду переглядається рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Івано-Франківської області та утворено Івано-Франківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Івано-Франківську область, з місцезнаходженням у місті Івано-Франківську.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

У апеляційній скарзі Івано-Франківська обласна рада посилається на невідповідність рішення суду положенням ст.213 ЦПК України, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом не враховано того, що позивачу було відомо про звільнення з роботи ще у 2008 році, що підтверджено оглянутою судом першої інстанції цивільною справою №2н-863/07 (№2-2410,08). При цьому судом не враховано положень ст. 233 КЗпП України про те, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлені цією нормою закону строки не перериваються і не зупиняються. Апелянт вважає, що ОСОБА_2 звернувся до суду з пропуском встановленого законом строку.

Також вважає неправильним обгрунтування позову положеннями статті 39 Закону України «Про власність», який втратив чинність та положеннями ст. 32 Цивільного кодексу України.

Крім того, апелянт зазначає, що заявивши позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивачем не подано доказів сплати судового збору, що не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України. Також апелянт не погоджується з висновком суду про відшкодування моральної шкоди по суті, вважаючи, що позивачем не доведено наявності умов та підстав для відшкодування цієї шкоди в розумінні ст. 237-1 КЗпП України та ст.ст. 23 і 1167 ЦК України.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.137-140, том 1).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому чинною на час розгляду справи редакцією ЦПК України.

У судове засідання представник апелянта, а саме третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Івано-Франківської обласної ради в судове засідання не з'явився, хоча юридична особа належним чином повідомлена про день, місце та час розгляду справи. Від імені третьої особи її представником подані письмові пояснення.

Представник відповідача - мистецького об'єднання «Елегія» у судове засідання не з'явився, про день, місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином, однак поштова кореспонденція повернена суду за закінченням терміну зберігання.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов'язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши представника позивача, доповідь судді, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позов частково та зобов'язуючи відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримання у виплаті нарахованої та невиплаченої заробітної плати (середній заробіток за час затримки розрахунку) та здійснити індексацію зазначених виплат, суд виходив з положень ст. 117 КЗпП України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», встановивши, що на час звільнення з роботи позивачу не була виплачена заробітна плата, яка стягувалася в судовому порядку, дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку та його індексації без зазначення конкретної суми, оскільки їх розмір позивачем не доведено. Задовольняючи частково позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з положень ст. 237-1 КЗпП України, встановивши, що мало місце порушення трудових прав позивача відповідачем, дійшов висновку про необхідність стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 600 гривень.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки судом неповно з'ясовані обставини справи, що призвело до неправильного встановлення дати звільнення позивача з роботи, дня порушення його трудових прав і суті таких порушень і, як наслідок, до не визначення належного позивачу розміру грошових коштів, а також до неправильного застосування норм матеріального права. Крім того, судом першої інстанції не наведено розрахунку сум, до сплати яких зобов'язано відповідача.

Судом встановлено, що на підставі рішення Івано-Франківської обласної ради заснована юридична особа МО «Елегія» та затверджено і зареєстровано у встановленому законом порядку її статут (а.с.19-23, т.1).

Юридична особа - комунальна організація (установа, заклад) Мистецьке об'єднання «Елегія», ідентифікаційний код юридичної особи 31789495, місцезнаходження: вул. М.Грушевського, 21 у м. Івано-Франківську, засновником якої є Івано-Франківська міська рада, зареєстрована 27.12.2001 року та перебуває в стані припинення з 30.03.2007 року, про що свідчать відомості із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1, а.с.16-17, том 2 а.с. 108-110).

20.02.2007 року Івано-Франківською обласною радою, як засновником юридичної особи, прийнято рішення № 236-9/2007 про ліквідацію мистецького об'єднання «Елегія» (а.с.34 том 1), затверджено склад ліквідаційної комісії та розпочата ліквідаційна процедура (а.с 26, 41-44, 90-91, т.1).

20 вересня 2012 року ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області затверджено звіт та ліквідаційний баланс МО «Елегія» та ліквідовано зазначену юридичну особу. Однак, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 квітня 2013 року, яка набрала законної сили і відомостей про її скасування касаційною інстанцією матеріали справи не містять, ухвала Господарського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2012 року скасована, а провадження у справі №Б-21/282 про банкрутство МО "Елегія" припинено (а.с.117-121 т. 1).

Згідно наказу №1 від 28.12.2001 року про прийом на роботу, виданого директором МО «Елегія», укладена трудова угода з працівниками МО «Елегія» з 10.01.2002 року по 10.01.2007 року, зокрема і з ОСОБА_2 (т.1, а.с.10-12; том 2, а.с.23-25). Цей наказ не містить відомостей про посаду позивача, виконувану роботу, у тому числі і про посаду артиста симфонічного оркестру. Згідно наказу від 04.05.2005 року № 14 по МО «Елегія» ОСОБА_2 звільнено з посади артиста симфонічного оркестру за власним бажанням згідно поданої заяви з 01.05.2005 року (а.с.26 т.2). Запис у трудовій книжці позивача про трудову діяльність у МО «Елегія» у цей період відсутній (а.с.46-47 т.2). Оскільки позивач у цей період був працевлаштований по 14.04.2005р. (проходив службу за контрактом у Збройних Силах України), тому колегія суддів дійшла висновку, що позивач у період з 10.01.2002 року по 01.05.2005 року працював у МО «Елегія» за сумісництвом. Спору між сторонами за цей період немає.

Згідно наказу від 01.08.2005 року № 21 по МО «Елегія» ОСОБА_2 прийнято на штатну посаду артиста симфонічного оркестру згідно вакантної ставки з 01.08.2005 року (а.с.27 т.2).

У трудовій книжці ОСОБА_2 наявний запис про початок цієї трудової діяльності під порядковим № 15, але від 28.07.2005р. - «МО «Елегія» Івано-Франківської обласної ради прийнятий на посаду артиста симфонічного оркестру, підстава - наказ №21 від 28.07.2005р.» (том 2, а.с.51).

Виходячи із змісту наказу № 9 від 03.05.2007 року по МО «Елегія» ОСОБА_2 звільнений з посади артиста симфонічного оркестру згідно поданої заяви з 03.05.2007 року (а.с.28, том 2), а у трудовій книжці під порядковим № 16 міститься запис про це звільнення, але від 10.05.2007р. - «звільнений з посади артиста симфонічного оркестру згідно поданої заяви за власним бажанням», підставою зазначено наказ №9 від 07.05.2007р. (том 2, а.с.51).

Трудова книжка позивача також містить відомості про його роботу за сумісництвом у ТзОВ «Бізон-ІФ» з 05.07.2006р. по 17.05.2007р. продавцем-консультантом. (том 2, а.с.52).

Таким чином, основним місцем роботи позивача являлась посада артиста симфонічного оркестру у МО «Елегія» у період з 01.08.2005 року по 03.05.2007 року, оскільки його трудова діяльність підтверджена відповідними підставами про прийняття та звільнення з роботи (наказами по МО «Елегія»), відомості про які судом отримані в порядку витребування доказів.

Суд не приймає до уваги відомості у трудовій книжці під порядковими записами № 15 і 16 в частині дати прийняття та звільнення позивача з роботи, оскільки дати не відповідають наказам як підставі прийняття на роботу та звільнення з роботи та носять похідний характер від наказів.

Після 03.05.2007 року наказ про прийом на роботу у МО «Елегія» суду не представлений а ні позивачем, а ні архівним відділом Івано-Франківської міської ради в порядку витребування доказів.

Суд не бере до уваги копію наказу №7 від 04.09.2008 року про звільнення позивача з роботи (а.с.13 т.1), оскільки ця копія належним чином не засвідчена, невідоме джерело її походження, тому вона не є допустимим доказом по справі, а архівним відділом Івано-Франківської міської ради в порядку витребування доказів щодо трудової діяльності ОСОБА_2 такий наказ не представлений.

В оглянутій в судовому засіданні справі №2-Н-863/07 за заявою ОСОБА_2 про стягнення з МО «Елегія» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (справа №2-Н-863/07, а.с.3), міститься довідка про заборгованість по заробітній платі МО «Елегія» перед ОСОБА_2 за № 203 від 14.05.2007/67, засвідчена підписом директора МО «Елегія» ОСОБА_3 та головного бухгалтера ОСОБА_4, відбитком печатки юридичної особи, а також в оглянутій в судовому засіданні справі №2-302 за позовом ОСОБА_2 до МО «Елегія» про стягнення заробітної плати та компенсації за затримку її виплати наявна аналогічна довідка за № 5515 від 23.05.2008р. про заборгованість із заробітної плати за період з 01.12.2006 року по 01.05.2007 року, підписана тими ж посадовими особами та містить відбиток печатки юридичної особи. Зі змісту зазначених довідок встановлено, що позивач дійсно працював на посаді артиста симфонічного оркестру, заробітна плата йому нараховувалася та не виплачувалась, зокрема з грудня 2006 року по квітень 2007 року включно у розмірі по 400 гривень щомісячно, нарахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 129,20 гривень та вихідна допомога у розмірі 400 гривень, заборгованість становить 2529,20 грн, а до виплати - 2292,98 грн (т.2, а.с. 114, 122). Аналогічні відомості про заборгованість по заробітній платі містять копії довідки, які надав суду представник ОСОБА_2, за № 111 від 25.06.2008р. ( а.с.9, т.1; а.с. 43 т.2).

Із матеріалів, що надійшли з архівного відділу Івано-Франківської міської ради в порядку витребування доказів встановлено, що в особовому рахунку ОСОБА_2 та відомостях нарахування заробітної плати за грудень 2006 року - травень 2007 року зазначено про нарахування йому заробітної плати у грудні 2006 року у розмірі 400 грн, до виплати 360,31 грн, у січні, лютому, березні та квітні 2007 року по 400 гривень, до виплати по 364,90 грн, та у травні 2007 року 129,20 грн компенсації за невикористану відпустку та 400 грн вихідної допомоги, а всього за травень нараховано 529,20 грн, до виплати 470,78 грн, а також в особовому рахунку зазначено про його звільнення з 03 травня 2007 року та обслуговування у ПАТ «Кредобанк» (а.с.29-37 т.2).

У відомості виплати заборгованості по заробітній платі за грудень 2006 року - липень 2007 року зазначено, що ОСОБА_2 належить разом до виплати з грудня 2006 року по травень 2007 року 2290,69 грн (тобто сума заробітної плати після відрахування усіх загальнообов'язкових платежів), однак про отримання ОСОБА_2 заробітної плати докази відсутні (том.2, а.с. 37-39).

Судовим наказом Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 травня 2007 року, який набрав законної сили, з мистецького об'єднання «Елегія» на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 2 292 грн. 98 коп. (том 2, а.с.115-116). Відомостей про виконання судового наказу матеріали справи не містять.

Із оглянутої в суді апеляційної інстанції цивільної справи №2-302/2009 за позовом ОСОБА_2 до МО «Елегія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку її виплати встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 січня 2009 року, яке набрало законної сили 26.02.2009 року, з мистецького об'єднання «Елегія» на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість із заробітної плати за період з 01 грудня 2006 року по 01 травня 2007 року у розмірі 2292 грн 98 коп та компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 635 грн 62 коп (том 2, а.с. 42, 141-142, 147-148). Позивач 05.09.2013 року звертався до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа по даній справі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.10.2013 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа відмовлено. Відомостей про виконання рішення суду матеріали справи не містять.

Разом з тим, згідно повідомлення Управління ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області від 13.03.2014 року №04-06/461, 25.05.2009 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Івано-Франківського міського суду від 04.03.2009 року №2-302 про стягнення з МО «Елегія» на користь ОСОБА_2 2292 грн. заборгованості по заробітній платі, 635,62 грн. компенсації за час затримання її виплати, а разом 2928,60 грн. на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а 28.05.2008 року - постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню судового наказу Івано-Франківського міського суду від 07.06.2007 року №2-Н-863/2007 про стягнення з МО «Елегія» на користь ОСОБА_2 2292,98 грн. заборгованості по заробітній платі на підставі п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року (у зв'язку з передачею виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому у разі визнання боржника банкрутом) (а.с.87-89).

Відомості, надані суду Державною фіскальною службою України, не містять доказів про виплату заборгованості по заробітній платі (а.с. 84-85, 179 том 2).

В ході перевірки територіальною державною інспекцією праці в Івано-Франківській області стану додержання законодавства про працю, загальнообов'язкове соціальне страхування в мистецькому об'єднанні «Елегія» Івано-Франківської обласної ради встановлено, що мало місце порушення законодавства про працю, а саме при звільненні працівників підприємства виплата всіх сум, що належать від підприємства в день звільнення не проведена, чим порушено вимоги ст. 116 КЗпП України, повний розрахунок а ні на день звільнення, а ні на день перевірки не проведено, зокрема з ОСОБА_2, який звільнений з роботи за власним бажанням наказом № 9 від 03.05.2007 року. Крім того, при нарахуванні заробітної плати працівникам підприємства індексація заробітної плати у межах прожиткового мінімуму не проводилася з травня 2006 року, хоча заробітна плата підвищувалася ще у січні 2006 року, про що складено акт перевірки № 09-01-101/232 від 13 серпня 2007 року та винесено припис про усунення порушень законодавства (том1, а.с.35-39).

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів вважає, що достатньо доказів для того, щоб дійти висновку про трудову діяльність ОСОБА_2 за основним місцем роботи у МО «Елегія» на посаді артиста симфонічного оркестру з 01.08.2005 року по 03.05.2007 року, наявність заборгованості по заробітній платі, починаючи з 01 грудня 2006 року по 03 травня 2007 року в розмірі 2529,20 грн, з яких до виплати належало 2292,98 грн, невиплату цієї заробітної плати у день звільнення, тобто 03.05.3007 року і невиконання рішення суду про стягнення цієї заборгованості на час розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що уся заборгованість по заробітній платі стягнена на користь позивача на підставі судових рішень, однак такі судові рішення не виконані. Отже, відсутні підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі повторно.

Матеріали справи не містять жодних доказів про трудову діяльність ОСОБА_2 у МО «Елегія» та нарахування йому заробітної плати після 03 травня 2007 року і по 04 вересня 2008 року і позивачем таких доказів ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду не представлено.

Правовідносини між сторонами регулюються положеннями ст.ст. 117, 233 та 237-1 КЗпП України, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до п.20 зазначеної постанови, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже трудове законодавство не ставить наявність вини роботодавця у невиплаті заробітної плати працівникам у залежність від форми власності, прибутковості та джерел його фінансування.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За весь час затримки розрахунку згідно ст. 117 КЗпП України з наступного після звільнення дня, тобто з 04 травня 2007 року по день ухвалення рішення судом, тобто по 01 лютого 2018 року (по 31 січня 2018 року включно) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток слід розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, згідно з абзацу 3 пункту 2 розділу II, абзацу 3 пункту 3 розділу III, пунктом 5, 8 розділу IV, якими передбачено, що у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата; усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі; нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством,

календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів

(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що ОСОБА_2 був звільнений 03 травня 2007 року, то його середній заробіток слід розраховувати, виходячи із заробітної плати за квітень та березень 2007 року, тобто два попередні перед звільненням повні місяці роботи.

Норми тривалості робочого часу на 2007 рік оприлюднені у листом Міністерства праці та соціальної політики України від 09.10.06 р. № 6540/0/14-06/13.

Згідно інформації, зазначеної у цьому листі, у березні 2007 року розраховано 21 робочий день, у квітні 2007 року - 20. Заробіток позивача за ці два місяці склав 800 грн (400+400), який слід поділити на середньомісячне число робочих днів за ці два місяці 800:41 (21+20)=19,51 грн - розмір середньоденного заробітку позивача.

Далі визначаємо розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З 04 по 31 травня 2007 року визначено 18 робочих днів, а у червні 2007 р.- 20, у липні, серпні та листопаді 2007р. - по 22, у вересні 2007 року - 20, у жовтні 2007 р.- 23, у грудні 2003р. - 21, а всього у 2007 році 168 робочих днів.

Норми тривалості робочого часу на 2008-2016 роки оприлюднені у листах Міністерства праці та соціальної політики України від 18.09.2007 N 6884/0/14-07/13 (252 робочих днів), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009 рік" 30.09.2008 N 10338/0/14-08/13 (251 робочий день), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік" 25.08.2009 N 9681/0/14-07/13 (251 робочий день), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік" від 25.08.2010 N 9111/0/14-10/13 (250 робочих днів), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік" від 23.08.2011 N 8515/о/14-11/13 (251 робочий день), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік" від 21.08.2012 N 9050/0/14-12/13 (251 робочий день), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" від 04.09.2013 N 9884/0/14-13/13 (251 робочий день), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" від 09.09.2014 N 10196/0/14-14/13(251 робочий день), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" від 20.07.2015 N 10846/0/14-15/13 (251 робочий день), "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" від 05.08.2016 N 11535/0/14-16/13(248 робочих днів). У січні 2018 року - 21 робочий день

Таким чином, з 04 травня 2007 року по 01 лютого (31 січня включно) 2018 року розраховано 2696 робочих днів, шляхом множення кількості яких на середньоденний заробіток позивача визначається середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення судом і який становить 52 598,96 грн (2696х19,51).

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Зокрема, як визначено статтею 33 Закону України «Про оплату праці», у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

Так, за змістом ст.ст.1,2,3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

За змістом пунктів 1,2 та 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. До об'єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Таким чином, позов в частині індексації заробітної плати з моменту її нарахування підлягає задоволенню.

При тому індексації підлягає саме нарахована за спірний період заробітна плата позивачу, починаючи з грудня 2006 року і по травень 2007 року.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту (п.1 Порядку).

Так, індексація заробітної плати за грудень 2006 року, нарахованої в розмірі 400 грн, складає 1239,20 грн; за січень 2007 р. - 1231,20 грн, за лютий 2007 року - 1221,20 грн, за березень 2007 року - 1218,40 грн, за квітень 2007 року - 1218,40 грн, за травень 2007 року - 1599,24, що в сумі складає 7 727,64 грн.

При тому індексації не підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки ця виплата має разовий і компенсаційний характер та обчислюється із середньої заробітної плати, тому апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача здійснити індексацію виплати середнього заробітку.

За змістом частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012, відповідно до якого положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 надав Конституційний суд України в рішенні № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року, відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таким чином, з урахуванням офіційного тлумачення Конституційним Судом України положень ст. 233 КЗпП України, доводи апеляційної скарги про пропущений строк звернення з позовом до суду є безпідставними, оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Також не заслуговують на увагу і доводи апелянта про відсутність його вини у невиплаті розрахунку позивачу, з чим він пов'язує відсутність обов'язку відшкодувати моральну шкоду.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд встановив, що трудові права позивача були порушені у зв'язку із несвоєчасною виплатою йому заробітної плати та невиплатою усіх належних сум в день звільнення, а згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність моральної шкоди, оскільки позивачу несвоєчасно виплачувалась заробітна плата відповідачем та не здійснений розрахунок при звільненні, що зумовило для нього прикладання додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань, тому суд правильно задовольнив позов у цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявивши позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач не надав доказів сплати судового збору в розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір», не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Враховуючи, що позивачем не оспорюється в апеляційному порядку розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, а для зменшення його відсутні підстави, тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Отже, при вирішенні даного спору судом першої інстанції порушено норми процесуального права і неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

На користь ОСОБА_2 з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04 травня 2007 року по 31 січня 2018 року у розмірі 52 598, 96 грн та індексація заробітної плати, нарахована по 01 лютого 2018 року в розмірі 7727,64 грн, а всього 60 326, 60 грн.

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди слід залишити без змін.

За таких обставин, рішення суду в частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації заробітної плати скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Мистецького об'єднання «Елегія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексацію заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з мистецького об'єднання «Елегія» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04 травня 2007 року по 31 січня 2018 року у розмірі 52 598, 96 грн (п'ятдесят дві тисячі п'ятсот дев'яносто вісім гривень дев'яносто шість копійок) та індексацію заробітної плати, нараховану по 01 лютого 2018 року в розмірі 7727,64 грн (сім тисяч сімсот двадцять сім гривень шістдесят чотири копійки), а всього 60 326, 60 грн ( шістдесят тисяч триста двадцять шість гривень шістдесят копійок).

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2018 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

О.О.Томин