АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого судді - Махлай Л.Д.

суддів - Кулікової С.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі - Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

у березні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 922, 14 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 4 998, 95 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 879, 28 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 543, 91 грн.. Посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.09.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банка заборгованість в розмірі 9 946, 65 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3 863, 80 грн.; заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 5 038, 94 грн. та штрафні санкції в розмірі 1 043, 91 грн.. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд стягнув з нього судовий збір незважаючи на те, що він є інвалідом другої групи та звільнений від сплати такого збору. Суд не врахував, що банк не надав жодного доказу, що кредитні кошти було знято саме ним. Він 12.09.2012 року повідомив банк про викрадення у нього кредитної картки 11.09.2012 року та за допомогою запису з відеокамер банкомату «Приватбанку» банк міг визначити особу, яка знімала кошти, проте будь - яких дій за його заявою банк не вчинив. Позивач не надав доказів про те, що грошові кошти знято ним. Крім того, представники банку у березні 2014 року з`явилися за місцем проживання його матері з вимогами про повернення боргу з погрозами, внаслідок чого у матері стався серцевий напад та вона потрапила до лікарні.

Справа № 143/509/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/803/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

У судовому засіданні відповідач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, які у ній викладені.

Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Вислухавши доповідь судді, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.09.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, за умовами якого останньому було надано кредитну лінію на суму в 5 000 грн. з подальшими зменшеннями ліміту та сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 36% річних.

11.09.2012 року з кредитної картки ОСОБА_1 було знято суму в розмірі 4 992 грн..

Постановою оперуповноваженого ВКР Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві від 16.09.2012 року на підставі п. 2 ст. 6 КПК України було відмовлено у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_1 від 12.09.2012 року, з посиланням на відсутність фактів, які б вказували на крадіжку та ймовірність втрати ОСОБА_1 своїх речей за обставин, які виключають кримінальну відповідальність. Зазначена постанова відповідачем не оскаржувалася.

За розрахунком позивача станом на 31.12.2015 року у відповідача перед банком існує заборгованість у розмірі 11 922, 14 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 4 998, 95 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 879, 28 грн. та заборгованості по сплаті штрафу - 1 043, 91 грн..

У запереченнях відповідач не визнав позов і в той же час зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав доказів, які б містили інформацію про дату та час його звернення до банку із повідомленням про втрату банківської картки, а тому він має нести відповідальність за використані з його платіжної картки кошти за період до повідомлення банку про її втрату. Стягуючи заборгованість суд застосував позовну давність у три роки.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами 15.09.2011 року укладено договір у формі анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якого відповідачу видано кредитну картку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та ч. 5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд першої інстанції застосовуючи позовну давність не звернув уваги на те, що позивач не надав доказів про те, на який строк укладено договір та який строк дії кредитної картки. Оскільки відповідач заявив про застосування позовної давності, позивач мав надати дані про строк дії картки для правильного застосування позовної давності. Без вихідних даних про кінцевий строк повернення кредиту встановити правильно обставини щодо пропуску строку позовної давності неможливо, а тому висновки суду про застосування строку давності з 30.03.2013 року ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно ж до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка була чинною на час ухвалення рішення, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У запереченнях на позов відповідач вказував на те, що 11.09.2012 року відразу після виявлення викрадення картки він звернувся на «гарячу лінію» банку з повідомленням про крадіжку картки, а 12.09.2012 року подав письмові заяви до правоохоронних органів та до банку про викрадення картки.

Такі ж пояснення відповідач надав і при апеляційному розгляді справи.

Вказуючи на те, що відповідач не надав доказів такого звернення до банку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в даному спорі відповідач є споживачем банківських послуг та всі документи, у тому числі і дані про його звернення на «гарячу лінію» відразу після виявлення крадіжки картки, а саме 11.09.2012 року знаходяться у банку. А відтак саме позивач мав довести відсутність звернення відповідача до них 11.09.2012 року, тобто до зняття коштів з кредитної картки. Натомість банк таких даних до суду першої інстанції не надав.

ОСОБА_1 звертався до позивача із клопотанням про надання йому даних щодо реєстрації вхідних дзвінків на «гарячу лінію» 11.09.2012 року та даних про строк дії картки, проте позивач відповіді на запит не надав.

Відтак висновки суду про те, що відповідач несвоєчасно заявив банку про викрадення картки також ґрунтуються на припущеннях.

За клопотанням відповідача апеляційним судом двічі було зроблено запит до позивача з проханням повідомити строк дії картки та дані про звернення ОСОБА_1 про її викрадення 11.09.2012 року (чи відсутність такого звернення). Проте, позивач будь - якої відповіді на запит суду також не надав та не повідомив про неможливість надання таких доказів.

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні.

Оскільки позивач не спростував доводів відповідача щодо своєчасного звернення останнього на «гарячу лінію» банку з повідомленням про викрадення кредитної картки та ухилився від надання таких доказів за запитом суду, підстави для задоволення позовних відсутні.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 07.02.2018 року.

Головуючий

Судді