Справа № 204/5496/18
Провадження № 2/204/1579/18
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2018 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Невеселій К.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_2,

за участю представника третьої особи Пантелеєвої Г.С.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі рада про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, якою просила надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення нею 16 року, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказала, що з лютого 2014 року по травень 2016 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого народилася донька - ОСОБА_4. 24 травня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.2016 р. Після розірвання шлюбу донька залишалася проживати разом з нею. З моменту розлучення, маючи можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, майже не спілкується з дитиною, участі у житті доньки свідомо не приймає. Позивач має намір та можливість забезпечувати повноцінний та якісний відпочинок доньці в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, підвищувати рівень світогляду своєї дитини, покращувати стан її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Так, позивач мала можливість вивезти дитину на відпочинок та оздоровлення за кордон, для отримання відповідного дозволу вона неодноразово зверталася до відповідача, однак останній ухиляється від надання дозволів на виїзд дитини, у зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду.

Судом вірно визначено найменування третьої особи як Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі рада.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила її задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави, які в ній зазначені.

В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що він не бачить дитину, позивач всіляко чинить йому перешкоди у зустрічах та спілкуванні з дитиною, крім того, в позовній заяві позивач не зазначає періоду на якій вона бажає виїхати з дитиною, країну місця знаходження та строк, на який вона буде вивозити дитину. Тому, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти часткового задоволення позовних вимог у разі зазначення позивачем країни виїзду з дитиною та терміну перебування дитини за кордоном.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 15 лютого 2014 року уклали шлюб, зареєстрований Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 114 (арк.с.13).

У шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.с.4).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровска від 24 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 114 - розірвано (арк.с.10).

Згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровска від 20 липня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень до досягнення дитиною - ОСОБА_4 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (арк.с.16).

Відповідно до довідки про склад сім'ї № 12367 ОСОБА_4 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір'ю - ОСОБА_1 (арк.с.28).

Встановлено, що спір між сторонами виник з приводу того, що позивач має намір забезпечити неповнолітній дитині відпочинок, розвиток та має намір з цією метою неодноразово виїжджати за кордон, однак відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Однак,відповідно положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18 зробила правовий висновок, відповідно до якого тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а, згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем, не наведено жодної із зазначених вище підстав для задоволення заявлених позовних вимог, чим остання не виконала вимоги Закону, а зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,5,12,13,76-82,141,258,259,263-265,273 ЦПК України, ст.ст. 9,124 Конституції України, ст.ст. 15, 313 ЦК України, ст.ст. 141,150,153,155 СК України, Правилами перетинання державного кордону України, Конвенцією про права дитини, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі рада про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар