АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1903/18 Справа № 203/6023/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Дніпро 06 березня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування Центральної районної ради міста Дніпро про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у грудні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної дитини /а.с.1-2/.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю. Відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, добровільно про сплату аліментів сторони домовитись не можуть, тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі ? частини від усіх видів заробітку відповідача але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

ОСОБА_3 у лютому 2017 року звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Вимоги обґрунтовані тим, що спільна дитина зареєстрована за місцем проживання ОСОБА_3, спільного рішення про зміну місця проживання дитини сторони не приймали, разом з тим, ОСОБА_2 після розлучення з ним самостійно забрала доньку та виїхала з нею для проживання до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Оскільки батько дитини має постійне місце проживання, має постійних доход, може створити усі необхідні умови для утримання дитини, просив визначити місце проживання дочки з ним, за адресою АДРЕСА_4 /а.с.24-29/.

ОСОБА_2 подала заперечення на зустрічний позов та просила відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що вона не порушувала вимог законодавства виїжджаючи на тимчасово окуповану територію АРК, що з моменту їх виїзду ОСОБА_3 не цікавився донькою, не надавав матеріальної допомоги, і з зустрічним позовом звернувся тільки після її позову про стягнення аліментів. Крім того, позивач весь час перебуває на роботі і не має можливості приділяти увагу дитині /а.с. 73-77/.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Дніпропетровська з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2. /а.с.194-197/.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2017 року внесено зміни в рішення цього суду та зазначено у тексті рішення прізвище дитини ОСОБА_4 замість помилково вказаного ОСОБА_5 /а.с. 214/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі та відмовити в задоволені зустрічних позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував всі наявні фактичні обставини та докази, внаслідок нез'ясованих обставин, які були судом проігноровані. Не було встановлено виняткових обставин за якими визначення місця проживання дитини з батьком є обґрунтованим. Залишено поза увагою, що місце проживання дочки за місцем проживання матері буде відповідати інтересам дитини зважаючи на те, що дитина жіночої статі і особливо потребує догляду матері при вирішенні як моральних так і фізіологічних питань /а.с.205-208/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 21 травня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 256.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2014 року у цивільній справі № 203/1415/14-ц, яке набрало законної сили 12 квітня 2014 року /а.с. 6/.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 15 березня 2011 року, актовий запис № 334 /а.с. 5/.

ОСОБА_2 разом з дочкою зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5. За даною адресою також зареєстрований та проживає ОСОБА_3

Фактично спільне проживання позивача та відповідача припинено, з травня 2015 року до цього часу, ОСОБА_2 проживає разом з донькою на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, де працює в місті Сімферополі /а.с.188/.

Дитина на цей час проживає разом з матір'ю, відвідує Муніципальну бюджетну загальноосвітню установу «Ялтинська середня школа «Радуга», що підтверджується довідкою від 26 вересня 2017 року № 214 /а.с. 187/.

В період з 01 жовтня 2014 року по 22 вересня 2015 року дитина відвідувала Комунальний заклад освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 378.

ОСОБА_3 09.09.2016 року уклав шлюб з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб /а.с. 40/.

Висновком виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради № 16/426 від 27 вересня 2017 року рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з батьком за його місцем проживання /а.с.177-178/.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання дитини суд першої інстанції керувався вищевказаним висновком органу опіки та піклування та виходив із інтересів дитини. Проте з даним висновком погодитись не можна, з наступних підстав.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до роз'яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю», відповідно якого вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більше увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У справі, яка переглядається, встановлено, що мати дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дочки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 року, на сьогоднішній день їй виповнилося тільки сім років.

Дитина відвідує середню школу за місцем проживання у АДРЕСА_6 до цього відвідувала дошкільний навчальний заклад, колегія суддів вважає, що визначення її місця проживання з батьком та його новою дружиною, без матері, змінить уклад життя дитини, що може пошкодити її розвиток та негативно сказатися на її психіці.

При розгляді даної справи судом не було встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю.

Те, що ОСОБА_2 разом з дитиною перебуває на тимчасово окупованій території АРК не є підставою для відібрання її у матері , та визначення місця проживання з батьком.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю. З огляду на викладене, зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з батьком не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог відносно стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання спільної дочки, слід зазначити наступне.

Статтею 180 Сімейного Кодексу України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 ст.183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 182 СК України та п.17 постанови Пленуму Верховного суду України N 3від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК, а саме мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працює в КП «Муніципальна поліція» ДМР з 09 березня 2016 року та по цей час на посаді директора та є помічником-консультантом на громадських засадах народного депутата України восьмого скликання ВРУ Дениченка А.С., що свідчить про те, що відповідач має постійне місце роботи та заробіток, що також підтверджується довідкою про доходи /а.с.41, 42-43, 49/.

Розглядаючи справу за наведених обставин та вимог законодавства, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних ОСОБА_2 щодо стягнення аліментів з відповідача на її користь, визначивши їх у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

З огляду на зазначене, ухвалюючи рішення по даній справі суд першої інстанції наведені обставини не врахував, та застосував правові норми з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню в повному обсязі, в зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалю нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути щомісячно з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця м.Маріуполь Донецької області, проживає АДРЕСА_7 працює Комунальне підприємство «Муніципальна поліція» Дніпропетровської міської ради, на користь ОСОБА_2 кошти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 грудня 2016 року і до досягнення нею повноліття.

ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 704 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта