АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року місто Київ

Унікальний № 761/25491/16-ц

Апеляційне провадження 22-ц/796/563/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Заришняк Г.М., Рубан С.М., секретаря судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Державного підприємства «Інфоресурс» та Міністерства освіти і науки України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року, ухваленого у складі судді Гуменюк А.І. (інформація про час ухвалення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня) в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Інфоресурс», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду та вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Позивач ОСОБА_1 14 липня 2016 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - Відповідач № 1), Державного підприємства «Інфоресурс» (далі - Відповідач № 2), про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 серпня 2012 року між Відповідачем № 1 та Позивачем було укладено контракт про призначення Позивача на посаду директора Державного підприємства «Інфоресурс» строком дії з 20 серпня 2012 року до 20 серпня 2017 року. Наказом Міністерства освіти і науки № 138-к від 03 квітня 2014 року «Про дострокове розірвання контракту» Позивача звільнено із займаної посади з 03 квітня 2014 року на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України. Наказом Міністерства освіти і науки № 632-К від 08 грудня 2014 року «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1.», змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 03 квітня 2014 року на 08 грудня 2014 року. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, вищезазначений наказ Міністерства освіти і науки України про звільнення позивача скасовано та поновлено його на посаді директора ДП «Інфоресурс», а також з ДП «Інфоресурс» стягнуто на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 216 321 грн. 84 коп. Позивач зауважив, що 02 липня 2016 року видано наказ «Про поновлення на посаді директора ОСОБА_1.» № 269-к, відповідно до якого скасовано наказ Міністерства освіти і науки України № 632-к від 08 грудня 2014 року та поновлено позивача на посаді директора ДП «Інфоресурс» з 08 грудня 2014 року. Із зазначеним наказом № 269-к позивач ознайомився 02 липня 2016 року, водночас подав заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», у якій зазначив, що до нього не застосовуються заборони, передбачені частиною третьою та четвертою статті 1 вказаного Закону. Однак, перевірку згідно діючого законодавства розпочато не було, та відразу після ознайомлення із наказом про поновлення позивача на роботі, 02 липня 2016 року останнього ознайомлено із наказом від 02 липня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.» № 270-к за підписом Заступника Міністра - Керівника Апарату ОСОБА_4, підставою для видачі якого стало застосування заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» за критеріями, визначеними підпунктом 8 частини 2 статті 3 цього Закону. Позивач вважає, що його звільнено із займаної посади незаконно та безпідставно, з численним порушенням норм діючого законодавства. Станом на день звернення до суду позивачу не видано трудову книжку. Просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати протиправним наказ Міністерства освіти і науки України № 270 - к від 02 липня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.», поновити позивача на посаді Директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 02 липня 2016 року та стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2015 року по поточну дату.

В ході судового розгляду справи, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. В остаточній заяві про уточнення позовних вимог від 18 травня 2017 року, позивач просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати протиправним наказ Міністерства освіти і науки України № 270-к від 02 липня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.», поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 02 липня 2016 року, а також стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2015 року по поточну дату.

Крім того, в ході судового розгляду справи до ухвалення судом рішення, на підставі письмової заяви ОСОБА_2, яка станом на 14 червня 2017 року обіймала посаду директора ДП «Інфоресурс», 14 червня 2017 року, ухвалою суду останню залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Інфоресурс», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним наказ Міністерства освіти і науки України № 270-к від 02 липня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновлено ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» (Код ) з 02 липня 2016 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Інфоресурс» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 348 518 (триста сорок вісім тисяч п'ятсот вісімнадцять) гривень 52 коп. (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів), з індексацією.

Стягнуто з Міністерства освіти і науки України (Код ) користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Стягнуто з Державного підприємства «Інфоресурс» (Код ) на користь держави судовий збір у розмірі 3 485 (три тисячі чотириста вісімдесят п'ять) гривень 18 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» (Код ) з 02 липня 2016 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць.

Не погодившись з таким рішенням суду, представники відповідачів подали апеляційні скарги.

В поданій апеляційній скарзі представник Міністерства освіти і науки України посилався на те, що висновки суду з приводу порушення ними порядку звільнення позивача не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам Закону, який не містить заборони з приводу завершення перевірки, передбаченої законом «Про очищення влади» та її проведення за один день, включаючи день написання заяви. Суд також не надав повної оцінки, наданим доказам з приводу звільнення позивача в липні 2016 року.

В поданій апеляційній скарзі представник ДП «Інфоресурс» посилався на те, що вони не повинні нести відповідальності у виді середнього заробітку за час невиконання рішення суду Міністерством освіти і науки України, а також за повторне незаконне звільнення позивача, так як відсутня їх вина, як складова цивільної відповідальності. Крім того суд не вірно визначив розмір середнього заробітку, який підлягав стягненню. На їх думку суд помилково не застосував пункт 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ № 100.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідачів доводи скарг підтримали.

Позивач та його представники проти задоволення скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини.

20 серпня 2012 року між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту, в особі Міністра Табачника Дмитра Володимировича, та ОСОБА_1 укладено Контракт № 43 з керівником Державного підприємства «Інфоресурс» ОСОБА_1 про призначення останнього на посаду директора Державного підприємства «Інфоресурс» строком із 20 серпня 2012 року до 20 серпня 2017 року (далі - Контракт) (а.с. 6-11).

30 січня 2014 року між Міністерством освіти і науки України, в особі тимчасово виконуючого обов'язки Міністра Дніпрова Олексія Сергійовича, та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до вищезазначеного Контракту, за змістом якої Розділ З Контракту «Умови матеріального забезпечення керівника» викладено у новій редакції (12-13).

За змістом Рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року у справі № 22-ц/796/15448/2015 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Інфоресурс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва встановила, що Наказом Міністерства освіти і науки України від 03 квітня 2014 року № 138-к «Про дострокове розірвання контракту», його звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, Наказом від 08 грудня 2014 року № 632-К «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1.», змінено дату звільнення з 03 квітня 2014 року на 08 грудня 2014 року, копії яких він отримав 09 грудня 2014 року (а.с. 116-117).

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року у справі № 22- ц/796/15448/2015, залишеним без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано Наказ Міністерства освіти і науки України від 08 грудня 2014 року № 138-к про звільнення ОСОБА_1, останнього поновлено на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 08 грудня 2014 року, з Державного підприємства «Інфоресурс» присуджено стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 216 321 грн. 84 коп. (а.с. 116-117).

Згідно наказу Міністерства освіти і науки України № 269-к від 02 липня 2016 року «Про поновлення на посаді директора ОСОБА_1.», на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року № 761/1113/15-ц (провадження № 22-ц/796/15448/2015), скасовано наказ Міністерства освіти і науки України від 08 грудня 2014 року № 632-к «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1.», поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 08 грудня 2014 року (а.с. 15).

Судом встановлено, що 02 липня 2016 року наказом Міністерства освіти і науки України від 02 липня 2016 року № 270-к «Про звільнення ОСОБА_1.», керуючись пунктом 12 частини четвертої статті 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу», у зв'язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 та критеріями, визначеними підпунктом 8 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, достроково розірвано контракт від 20 серпня 2012 року № 43 та звільнено ОСОБА_1 з посади директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 02 липня 2016 року (а.с. 17).

За змістом вищезазначеного наказу № 270-к від 02 липня 2016 року, підставою для звільнення ОСОБА_1 визначено пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та службова записка директора департаменту кадрового забезпечення від 17 червня 2016 року № 5/2-588 (а.с. 17 т. 1).

Судом встановлено, що 02 липня 2016 року, відповідно до Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 167 (пункт 8), ОСОБА_1 підписав Заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», де відповідно до статті 4 Закону України «Про очищення влади» повідомив, що заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону не застосовувалися щодо нього та надав згоду на проходження перевірки і оприлюднення відомостей щодо себе відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади» (а.с. 16 т. 1).

Як встановлено судом, позивач підписав заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», 02 липня 2016 року і через декілька хвилин після подання ним заяви, того ж дня його було звільнено із посади директора ДП «Інфоресурс» без дотримання процедури перевірки відомостей щодо позивача, що передбачено пунктом 14 Порядку.

Суд також встановив, що ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з порушенням порядку, визначеного законом «Про очищення влади», перевірка, передбачена вказаним законом, фактично була розпочата до написання позивачем заяви, без дотримання строків передбачених вказаним законом, звільнення було проведено одразу ж після написання заяви, тому наказ Міністерства освіти і науки України № 270-к від 02 липня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.» суд визнав незаконним.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про порушення прав позивача, внаслідок незаконного звільнення, відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до п.7-2 ч.1 ст.36 Кодексу законів України про працю підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Згідно п.18 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність закону.

Закон України «Про очищення влади» визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.3 Закону заборона, передбачена ч.3 ст.1 Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.

Механізм проведення перевірки достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» визначається Порядком проведення перевірки відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 563 (далі - Порядок № 563).

План проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року №0/1025-року містить примітку, що керівник органу або голова суду відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про очищення влади» визначає дату початку проведення перевірки у відповідному органі або суді з урахуванням строків, установлених зазначеним Законом, та необхідності завершення проведення перевірки в межах строків, установлених цим планом.

Згідно із ч. 4 ст. 5 Закону № 1682 організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абз. 3 цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Аналогічне положення міститься у п. 4 Порядку проведення перевірок достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч.3,4 ст.1 Закону України "Про очищення влади", затвердженого Постановою КМУ№ 563. із змінами внесеними Постановою КМУ " 167 від 25 березня 2015 року.

Пунктом 5 Порядку № 563 визначено, що керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі, в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу.

На підставі ст.4 ЗУ «Про очищення влади» особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач після ознайомлення його з наказом про поновлення на роботі 02 липня 2016 року подав заяву, в якій надав згоду на проведення перевірки та зазначив, що до нього не застосовуються заборони, передбачені ч.3 ст.1 закону на основі критеріїв. визначених пунктами 1-8 ч.2, пунктами 1,2 ч.4 ст. 3 Закону.

Відповідно до п.14 Порядку, в редакції, що діяла станом на липень 2016 року. відповідальний структурний підрозділ протягом десяти днів з дня надходження заяви особи, яка підлягає перевірці, на підставі відомостей наявних в особовій справі такої особи, або на підставі наданих особою документів, а також інформації з Реєстру про внесення відомостей про особу до реєстру або відсутність у Реєстрі таких відомостей, перевіряє достовірність відомостей, зазначених у заяві, щодо незастосування до неї заборони, передбаченої ч.3 ст.1 закону. на основі критеріїв. визначених п.1-8 ч.2, п.1 і2 ч.4 ст. 3 Закону.

Пунктом 14-1 Порядку визначено, що відповідальний структурний підрозділ у разі відсутності відомостей про особу, яка підлягає перевірці у Реєстрі роздруковує відповідну інформацію та додає її до особової

Пунктом 15 Порядку передбачено, що у разі виявлення відповідальним структурним підрозділом відомостей щодо застосування до особи, яка підлягає перевірці заборони, передбаченої пунктом 14 цього Порядку, керівник органу не пізніш ніж на третій день з дня виявлення таких відомостей приймає рішення про звільнення особи і в той самий день надсилає до Міністерства юстиції повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6, відомості з якого не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін'юсту вносяться до Реєстру.

Суд першої інстанції вірно встановив, що звільнення позивача з роботи 02 липня 2016 року було проведено з порушенням, вищенаведеного порядку, так як передбачена Законом перевірка, щодо позивача, після надання ним згоди на її проведення, не проводилась взагалі.

Наказ про звільнення позивача йому був вручений, одразу після подання ним заяви, в якій останній надавав згоду на проведення перевірки.

Доводи представника Міністерства освіти, з приводу того, що перевірка була розпочата та завершена за один день, колегія не приймає, з огляду на те, що судом було вірно встановлено, що звільнення позивача відбулося одночасно з поданням ним заяви, в якій він повідомляв про свою згоду на проведення перевірки та не застосування до нього , передбачених Законом заборон.

Крім цього, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що частиною 2 статті 1 ЗУ «Про очищення влади» встановлено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить, що очищення влади (люстрація) застосовується до осіб, які брали участь в управлінні державними справами своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем повинен застосовуватися принцип індивідуальної вини.

Також, на необхідності дотримання принципу індивідуальної вини при проведенні люстраційних заходів наголошується й у Резолюції Парламентської асамблеї ООН Європи від 27 червня 1996 року № 1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем».

Зокрема, у ній зазначено, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена в кожному конкретному випадку, а особі, яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду (пункти 12, 13).

Встановлені зазначеною Резолюцією № 1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14 лютого 2006 року в справі «Турек проти Словаччини», від 24 квітня 2007 року в справі «Матиєк проти Польщі», від 17 липня 2007 року в справі «Бобек проти Польщі», від 15 січня 2008 року в справі «Любох проти Польщі»).

Так, у рішенні «Любох проти Польщі» ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такою гарантією передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Необхідність доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 1415 грудня 2012 року № CDL-AD(2012)028 щодо «Закону про люстрацію» колишньої югославської республіки Македонія (пункт 7).

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади» задекларовано мету очищення влади, яка полягає у недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Натомість доказів вчинення позивачем будь-яких дій, тим більше протиправних, прийняття рішень чи допущення бездіяльності, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини відповідачами не надано.

Крім того, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) субєктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року «Брумареску проти Румунії» (пункт 61).

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України у рішеннях від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ. Так, у рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

Так як судом встановлено, що перевірка відносно позивача , в порушення вимог закону, після надання позивачем згоди на її проведення, взагалі не проводилась, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення порядку звільнення позивача, визначеного законом.

При цьому колегією суддів враховується, що звільнення позивача відбулося в той же день, що і поновлення на роботі за попереднім судовим рішенням, в день написання заяви, в якій позивач надавав згоду на проведення перевірки щодо нього. Довідка про результати перевірки, компетентним органом, в передбаченому законом порядку не складалася, внаслідок чого позивач був позбавлений права на оскарження результатів перевірки. Крім того, питання щодо обіймання позивачем посади в період 2013-2014 року, та віднесення позивача за цим критерієм до осіб, які підлягають обов'язковій люстрації, потребувало додаткової перевірки, та з'ясування повноважень останнього, проте відповідач без детального з'ясування цих обставин, обмежився лише формальним вивченням запису в трудовій книжці позивача, без належної перевірки, чим порушив конституційні права позивача на захист, та надання останньому можливості оскаржувати висновки, щодо зайняття позивачем посади в 2013-2014 році, яка безумовно не дозволяла йому залишатись на попередній роботі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Міністерством освіти і науки України при винесені наказу від 02.07.2016 року №270-к «Про звільнення ОСОБА_1.» не дотримано принципів, за якими здійснюється очищення влади (люстрація), а саме: презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, гарантування права на захист, та порушило визначену законом процедуру, що вірно встановив суд першої інстанції.

Доводи представника Міністерства освіти з приводу відсутності заборони в законі, завершувати перевірку в той же день коли вона розпочалась, колегія суддів не приймає з огляду на те, що Відповідно до п.4 ч.2 ст.3 Закону заборона, передбачена ч.3 ст.1 Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.

Тобто, відповідач зобов'язаний був не лише встановити перебування позивача на конкретній посаді, а й перевірити, чи очолював останній орган виконавчої влади, який в 2013-2014 році забезпечував формування та реалізацію державної податкової або митної політики. При цьому відповідач, зобов'язаний був забезпечити позивачу такі ж гарантії, як і іншим особам, що проходили перевірку за вищенаведеним законом.

Разом з тим відповідач позбавив позивача всіх можливих гарантій, завершивши перевірку за декілька хвилин після надання позивачем згоди на неї, не дотримавшись строків, визначених законом, позбавивши позивача права оскаржити дії відповідача, щодо перевірки відносно нього, в частині тих повноважень, які він виконував, будучи керівником в 2013-2014 роках.

Таким чином, доводи апеляційних скарг, в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі позивача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а тому рішення суду в цій частині, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права скасовано бути не може.

Разом з тим, доводи поданих апеляційних скарг, щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є частково обґрунтованими, виходячи з наступного:

Суд встановив, що стягненню з підприємства, з яким ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах підлягає середній заробіток за період з 23 грудня 2015 року - дати винесення колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, по дату ухвалення рішення районним судом в даній справі розмірі 348 518 грн. 52 коп. (без утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів, з індексацією). При цьому середньоденний заробіток суд визначив в такій же сумі, як і в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 15 року. Період вимушеного прогулу суд встановив з 23 грудня 2015 року до 03 серпня 2017 року 406 днів.

Колегія суддів з таким висновком, в повній мірі, погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100) У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менш двох календарних місяців середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Середньоденна заробітна плата позивача згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, становить 858 грн. 42 коп.

Не виконання рішення про поновлення на роботі тривало з 23 грудня 2015 року (рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року про поновлення на роботі) до 02 липня 2016 року (наказ про поновлення на роботі)

Період вимушеного прогулу позивача з 02 липня 2016 року (перший робочий день вимушеного прогулу) по 03 серпня 2017 року (дата по яку позивачем пред'явлено позовні вимоги).

З врахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», кількість робочих днів з 23.12.2015 року по 02.07.2016 року складає 130 робочих днів, а з 02 липня 2016 року до 03 серпня 2017 року 273 робочих днів.

Стягуючи середній заробіток за вимушений прогул, суд не звернув увагу, що період з 23 грудня 2015 року до 02 липня 2016 року є періодом невиконання попереднього рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, про необхідність зміни рішення суду в частині стягнення середнього заробітку з розмежуванням сум стягнення за період невиконання рішення суду, та середнього заробітку, втраченого внаслідок повторного незаконного звільнення позивача, а саме:

Стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення про поновлення на роботі за період з 23 грудня 2015 року до 02 липня 2016 року в сумі 111 594 грн. 60 коп. (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів).

Розрахунок: 128 х 858 грн. 42 коп.(середньоденний заробіток) = 111 594 грн. 60 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2016 року до 03 серпня 2017 року включно в сумі 234 348 грн. 66 коп. (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів).

Розрахунок: 273 (дні вимушеного прогулу) х 858,42(середньоденна заробітна плата)= 234 348

Доводи скарги представника ДП «Інфоресурс», що останній не повинен платити середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час не виконання рішення суду про поновлення на роботі, оскільки у останнього відсутня вина, колегія суддів не приймає з огляду на наступне:

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що наказ від 02.07.2016 року не виконаний. Відповідно до вищевказаного наказу, виплата заборгованості була покладена на ДП «Інфоресурс», а тому саме останній повинен сплатити позивачу заборгованість, а не Міністерство освіти і науки України.

Вина ДП «Інфоресурс» є доведеною, так як підприємство з липня 2016 року маючи всі повноваження на виплату позивачу заробітної плати за весь період роботи , свої зобов'язання не виконали.

Так, як до незаконного звільнення позивача в грудні 2014 року та в липні 2016 року, останній перебував в трудових відносинах з ДП "Інфоресурс" і заробітну плату до незаконного звільнення отримував в цій організації, стягнення середнього заробітку за не виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час вимушеного прогулу, можливе лише з підприємства, з яким позивач перебував у трудових відносинах до розірвання контракту.

Доводи про не вірне визначення середньоденного заробітку позивача, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що середньоденний заробіток позивача, який останній втратив внаслідок незаконного звільнення, був встановлений іншим судовим рішенням, на яке вірно послався суд першої інстанції, яке набрало законної сили, а тому вказана обставина не підлягала доведенню при розгляді даної справи, відповідно до ч.5 ст. 82 ЦК України.

При цьому, доводи апеляційних скарг з приводу стягнення середнього заробітку за вимушений прогул з 02 липня 2016 року, виходячи не з середньоденної заробітної плати позивача, яку той отримував до звільнення, а виходячи з його посадового окладу, колегія не приймає, так як позивач не працював більше двох місяців до останнього його звільнення, через неправомірне звільнення, що було встановлено попереднім рішенням суду, а тому позивач не може бути позбавлений права на отримання втраченого ним заробітку через такі неправомірні дії, виходячи з сум, які він отримував за два місця до першого незаконного звільнення. Посилання на застосування пункт 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ № 100, за вищенаведених обставин є помилковим.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Інфоресурс» та Міністерства освіти і науки України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення про поновлення на роботі за період з 23 грудня 2015 року до 02 липня 2016 року в сумі 111 594 грн. 60 коп. за виключенням обов'язкових податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2016 року до 03 серпня 2017 року включно в сумі 234 348 грн. 66 коп. за виключенням обов'язкових податків та зборів.

Стягнути із Міністерства освіти і науки України (Код ) на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь держави судовий збір в сумі 3 429 грн. 43 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 12 лютого 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Заришняк Г.М.

РубанС.М.