Номер провадження: 22-ц/785/1973/18
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2017 року, -

встановив:

10 листопада 2016 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одесиз позовом, в якому просила суд, визнати відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 стягнути з відповідача на її користь 10 000,00 гривень матеріальної шкоди та 5 000,00 гривень моральної шкоди.

Свої вимоги позивачка ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що вона є опікуном ОСОБА_6, інваліда ІІ групи, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Також в зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає з 1989 року відповідач ОСОБА_4, який є колишнім чоловіком основного наймача ОСОБА_7 - матері ОСОБА_6

У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 тривалий час був зареєстрований, але не проживав за вищевказаною адресою, всі обов'язки щодо утримання квартири, оплати комунальних платежів здійснювалися ОСОБА_7 та ОСОБА_6, позивачка ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Також позивачка вважає, що відповідач повинен відшкодувати моральну та матеріальну шкоду.

У свою чергу, 21 січня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про її виселення з квартири АДРЕСА_1

При цьому ОСОБА_4 посилається на те, що ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі, яка належить йому та ОСОБА_6

Також ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_7 самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_1, і до теперішнього часу проживає за вказаною адресою, здійснює догляд за ОСОБА_6 та перешкоджає йому в користуванні зазначеною квартирою.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що з 1989 року проживав та був зареєстрований в вищевказаній квартирі, ОСОБА_3 з 1989 року проживала та була зареєстрована за адресою: Миколаївська область, с.Криве Озеро, але тривалий час проживає у АДРЕСА_1 та перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися зазначеною квартирою, у зв'язку з чим просить ОСОБА_3 у задоволені прозову про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити та виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди - відмовлено.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2017 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_4до ОСОБА_3 про її виселення із квартири АДРЕСА_1

В судове засідання, призначене на 01 листопада 2018 року, сторони не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 не є власником спірної квартири, не є відповідальним квартиронаймачем, а проживає в ній як опікун ОСОБА_6, а тому вона не має права на звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди на утримання квартири, визнання інших мешканців квартири такими, що втратили право користування житлом, зазначені вимоги ОСОБА_3 має право заявляти як опікун ОСОБА_6, а не від власного імені. Також, враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то і підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, районний суд виходив з того, що, згідно п 4.3 Правил опіки та піклування, як правило, опікун (піклувальник) повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього на період виконання своїх обов'язків. Хоча ОСОБА_3 і не зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 проте як опікун недієздатної ОСОБА_6 вона має право проживання на житловій площі свого підопічного.

З такими висновками районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Апеляційним судом встановлено,що позивачка ОСОБА_3 є опікуном ОСОБА_6, інваліда ІІ групи, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Також в зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає з 1989 року відповідач ОСОБА_4, який є колишнім чоловіком основного наймача ОСОБА_7- матері ОСОБА_6

Відповідно до розпорядження №390 від 22.05.1987 року Жовтневої райради народних депутатів ОСОБА_7 та ОСОБА_6, яка є інвалідом дитинства, надана в користування квартира АДРЕСА_1

В 1987 році ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. За згодою ОСОБА_7, ОСОБА_4 був прописаний в вищевказаній квартирі з 1988 року.

У 1989 році ОСОБА_4 за власним бажанням йде з сім'ї, забравши свої речі.

20 травня 1997 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений запис №123.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2007 року ОСОБА_4 було визнано таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, яке ухвалою від 20 листопада 2009 року було скасовано за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до Розпорядження органу приватизації від 18 лютого 2010 року НОМЕР_1, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, квартиру АДРЕСА_1 приватизовано ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які отримали свідоцтво про право власності на житло.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15 червня 2010 року відмовлено ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_4 у вказану квартиру та зобов'язано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не перешкоджати йому у проживанні в зазначеній квартирі.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09 червня 2011 року визнано недійсним та скасовано Розпорядження органу приватизації від 18 лютого 2010 року за НОМЕР_1 стосовно квартири АДРЕСА_1 про приватизацію квартири ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 18 лютого 2010 року, що видано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в рівних частках на зазначену квартиру.

08 вересня 2014 року ОСОБА_7 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №9148.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 13 жовтня 2016 року установлено опіку над недієздатною особою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та призначено опікуном ОСОБА_6 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 тривалий час був зареєстрований, але не проживав за вищевказаною адресою, всі обов'язки щодо утримання квартири, оплати комунальних платежів здійснювалися ОСОБА_7 та ОСОБА_6, позивачка ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Але відповідач ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні пояснили, що дані обставини не відповідають дійсності, так як ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі, яка належить йому та ОСОБА_6

Також ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_7 самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_1, до теперішнього часу проживає за вказаною адресою, здійснює догляд за ОСОБА_6 та перешкоджає йому в користуванні зазначеною квартирою, у зв'язку з чим він вимушений орендувати інше житло.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України (яка діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України(яка діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України ( кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Нормами статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст.65 ЖК України, особи, що вселились в жиле приміщення, як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім'ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Право на користування житлом виникає у членів сім'ї власника житла, якщо проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Згідно з ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Апеляційний суд вважає, що районний суд вірно прийшов до висновку, що позов про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою задоволенню не підлягає оскільки ОСОБА_4 іншим житлом не забезпечений, є інвалідом 1-ї групи, інтерес до спірної квартири не втратив, а факт непроживання ним у квартирі понад шість місяців без поважних причин, позивачкою не доведено.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта про те, що 06 серпня 2015 року Приморським районним судом міста Одеси було винесене рішення по цивільній справі № 522/17894/13-ц, яким вирішено вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 а також зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_4 в проживанні в квартирі за даною адресою, але ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_6 дане рішення не виконують. Разом з тим, Апеляційний суд вважає вказані доводи такими, що не можуть вплинути на результати вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд Одеської області прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра

Л.А. Гірняк