Справа № 322/426/18
Провадження № 2/314/1239/2018
Повне рішення суду, складено 12 листопада 2018 року
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Вільнянськ 30 жовтня 2018 року

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючий суддя - Кофанов А.В.,

при секретарі - Лазечна Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Фермерського господарства "Партнер" до ОСОБА_1, Фермерського господарства "Форт", третя особа - Державний реєстратор виконавчого комітету Вільнянської міської Ради Запорізької області, про визнання договору оренди землі недійсним, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Партнер" про визнання додаткової угоди недійсною,

в с т а н о в и в :

Позивач ФГ "Партнер" звернувся до суду з позовом до ФГ "Форт" та ОСОБА_1, згідно якого вимагає визнати недійсним укладений між відповідачами договір оренди землі від 08.12.2017 року.

Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 20.12.2006 року він уклав із ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки, згідно якого прийняв у користування належну відповідачу земельну ділянку площею 7,53 га; договір було укладено строком на 10 років, його державна реєстрація відбулася 10.10.2007 року. Крім того, 15.04.2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 була укладена додаткова угода, згідно якої строк дії договору був продовжений до 49-ти років; державна реєстрація цієї додаткової угоди відбулася 26.04.2010 року, тобто договір, за думкою позивача, на момент розгляду справи є чинним. Проте позивачу стало відомо про існування іншого договору оренди тієї ж земельної ділянки, що був укладений між відповідачами 08.12.2017 року; позивач вважає цей договір недійсним, оскільки земельна ділянка перебувала і перебуває в його користуванні, строк її оренди не закінчився, а тому відповідачі не могли укладати оспорювану угоду. Дії відповідачів, які уклали між собою договір оренди земельної ділянки, на думку позивача, порушують вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, Закону України "Про оренду землі". Враховуючи наведені обставини, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами.

Відповідач ОСОБА_1, у свою чергу, звернувся до суду із зустрічним позовом до ФГ "Партнер", в якому вимагає визнати недійсною додаткову угоду з цим фермерським господарством, укладену 15.04.2010 року. В обґрунтування своїх зустрічних вимог відповідач посилається на те, що про існування цієї додаткової угоди йому стало відомо лише після отримання копії позовної заяви та додатків до неї. При цьому перед укладенням договору з ФГ "Форт" від 08.12.2017 року було зроблено перевірку згідно Державного реєстру речових прав, при цьому реєстрації додаткової угоди від 15.04.2010 року виявлено не було. Відповідач зазначає, що додаткова угода від 15.04.2010 року з боку ФГ "Партнер" підписана ОСОБА_2, і ним же за довіреністю підписана угода від імені самого відповідача ОСОБА_1; тобто голова фермерського господарства, діючи від імені цієї юридичної особи, та представляючи одночасно інтереси ОСОБА_1 як фізичної особи, уклав від її імені договір оренди землі відносно себе особисто та у власних інтересах, що прямо заборонено положеннями ч.3 ст.238 ЦК України. Враховуючи ці обставини, відповідач й звернувся до суду із зустрічним позовом.

Під час судового розгляду справи представник позивача адвокат ОСОБА_3 підтримала заявлені позовні вимоги, зустрічний позов ОСОБА_1 не визнала, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві; зокрема, на те, що договір, укладений між ФГ "Партнер" та ОСОБА_1, є діючим, орендар виконує свої зобов'язання належним чином, сплачує орендну плату, проте відповідачі, незважаючи на наявність діючого договору оренди земельної ділянки, уклали відносно неї інший договір оренди. Відносно зустрічної позовної заяви представник відповідача просить прийняти до уваги, що ОСОБА_2 підписав додаткову угоду від імені ОСОБА_1, маючи на те всі повноваження згідно довіреності.

Представник відповідачів адвокат ОСОБА_4 позов не визнав, підтримав зустрічний позов ОСОБА_1, посилаючись на доводи та обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. При цьому представник відповідачів наполягав на тому, що додаткова угода від 15.04.2010 року прямо порушує положення ч.3 ст.238 ЦК України, що є підставою для визнання її недійсною.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що підстав для задоволення як первісного немає, проте наявні підстави для задоволення зустрічного позову.

Так, 20.12.2006 року позивач ФГ "Партнер" та відповідач ОСОБА_1 уклали між собою договір оренди земельної ділянки, що належала останньому, згідно якого ФГ "Партнер" прийняв у користування належну відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 7,53 га; договір було укладено строком на 10 років, його державна реєстрація відбулася 10.10.2007 року. Зі змісту цієї додаткової угоди вбачається, що вона була підписана однією особою - ОСОБА_2, який діяв, з одного боку, як представник орендаря - голова ФГ "Партнер", а з іншого - як представник орендодавця ОСОБА_1 згідно довіреності від 25.10.2005 року.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч.3 ст.238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Таким чином, ОСОБА_2, діючи як представник ОСОБА_1, не мав права укладати від його імені договір оренди землі із ФГ "Партнер", представником якого він одночасно був.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно чч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, додаткова угода від 15.04.2010 року, якою строк дії договору оренди від 20.12.2006 року, укладеного між ФГ "Партнер" та ОСОБА_1, подовжувався з 10-ти до 49-ти років, є недійсною, а тому строк дії цього договору слід обчислювати як 10 років.

08.12.2017 року між відповідачами ФГ "Форт" та ОСОБА_1 був укладений договір оренди тієї ж земельної ділянки, тобто у час, коли зобов'язання сторін за попереднім договором від 20.12.2006 року, укладеного між ФГ "Партнер" та ОСОБА_1, вже припинилися. Оскільки станом на грудень 2017 року відповідач ОСОБА_1 не був обтяжений зобов'язаннями за договором від 20,12.2006 року, він міг вільно розпоряджатися належною йому земельною ділянкою, у т.ч. шляхом укладення іншого договору оренди з іншим орендарем.

На підставі вищевказаного суд доходить до висновку, що позов ФГ "Партнер" до ОСОБА_1 та ФГ "Форт" задоволенню не підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ФГ "Партнер" є обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 13, 89, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Фермерського господарства "Партнер" до ОСОБА_1, Фермерського господарства "Форт", третя особа - Державний реєстратор виконавчого комітету Вільнянської міської Ради Запорізької області, про визнання договору оренди землі недійсним - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Партнер" про визнання додаткової угоди недійсною задовольнити повністю.

Визнати недійсною додаткову угоду, укладену 15 квітня 2010 року між Фермерським господарством "Партнер" та ОСОБА_1, щодо внесення змін до умов договору оренди землі, укладеного між сторонами 20 грудня 2006 року.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області.

Суддя А.В. Кофанов

30.10.2018 року

Суддя Андрій Валентинович Кофанов

13.11.2018