АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1060/18 Справа № 207/3634/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Юрченко І. М. Доповідач - Пищида М.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: - Пищиди М.М.,

суддів: - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участі секретаря: - Кравцової Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ялова Ольга Михайлівна, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. помер її чоловік ОСОБА_10

У встановлений ст. 1270 ЦК України строк позивач звернулася до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, із заявою про прийняття спадщини та відповідно до закону набула у власність рухоме та нерухоме майно, що належало спадкодавцю.

Однак, державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючих документів, оскільки спадкодавець не оформив право власності на своє ім'я.

Рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящихся м. Дніпродзержинська від 27 листопада 1975 року № 695 спадкодавцю виділили в натурі земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_2. Нотаріусом позивачу відмовлено у оформленні свідоцтва про право на спадщину на цю землю у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, яким є державний акт.

Навесні 2016 року у позивачки виникла необхідність продажу вищевказаного будинку, але у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та коштів на їх оформлення, було вирішено, що за вартість документів сплатить покупець, а позивач на цю суму робить знижку. Фото будинку було викладено в мережу Інтернет для продажу.

В травні 2016 року зателефонувала дівчина на ім»я ОСОБА_6 та заявила про намір придбати будинок. Потім приїхав її батько та взяв копії деяких документів, які стосувались будинку та дав завдаток у розмірі 2500 грн., сказав, що він ОСОБА_11, а ОСОБА_12 його дочка, розписки не писали, договір завдатку не складали.

Потім ОСОБА_12 телефонувала та сказала, що документи вона зробить сама і назвала суму 7 000 грн. Позивач погодилась. В середині червня 2016 р. номер телефону ОСОБА_12 було вимкнено.

28 листопада 2016 року позивачем було подано заяву до Південного відділення поліції Кам'янського ВП ГУНП в Дніпропетровській обл. про вчинення злочину, бо відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно даний житловий будинок належить ОСОБА_6, але позивач нікому його не продавала та не дарувала, адже на даний житловий будинок немає правовстановлюючих документів.

Позивач звернулась до Голови квартального комітету, яка повідомила , що даний житловий будинок належить ОСОБА_8. Прийшовши до ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3, остання повідомила позивачку про те, що отримала цей будинок у спадок, а згодом подарувала своїй дочці ОСОБА_6.

Позивач вважає, що спірне майно вибуло з її володіння не з її волі, оскільки вона не здійснювала волевиявлення, спрямованого на передачу права власності на це майно, не була стороною договорів купівлі-продажу, дарування за життя спадкодавця та після його смерті, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про намір продати дане майно, та не уповноважувала будь-яких осіб з приводу продажу майна.

На підставі вищевикладеного позивачка просила суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 житловий будинок, загальною площею: 93,6 кв.м., житлова площа: 34,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ялова Ольга Михайлівна, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 житловий будинок, загальною площею: 93,6 кв.м., житловою площею 34,6 кв м, що розташований за адресою: АДРЕСА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящихся м. Дніпродзержинська від 27 листопада 1975 року № 695 ОСОБА_10 виділили земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до акту від 22.12.1975 року на підставі Рішення Виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящихся м. Дніпродзержинська від 27 листопада 1975 року № 695 ОСОБА_10 було проведено відведення в натурі земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво загальною площею 582 квадратних метри за адресою АДРЕСА_2 (ар.с.15).

Відповідно до сповіщення №363 від 08 грудня 1975року, ОСОБА_10 сплатив 15,50руд за відведення земельної ділянки (ар.с.14).

На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 02 лютого 1976р., (ар.с.16-17) ОСОБА_10 будував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_10 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (ар.с.9).

17.12.2010 року ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» було видано технічний паспорт на будинок за адресою АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_10 (ар.с.19-22).

Із документів, наданих відповідачем, слідує, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.2016 року ОСОБА_8 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 після смерті своєї матері ОСОБА_14, який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом спірного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 20.12.1995 р. і посвідченого Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою та зареєстрованому ОКП "Дніпродзержинське БТІ" 26.12.1995 р. за покупцем, реєстровий запис № 26941 (ар.с.62).

Потім право власності на спірний будинок перейшло до ОСОБА_6 на підставі договорів дарування від 13.10.2016 р. та 17.10.2016 р., посвідчених приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О. М. (ар.с.64-66).

Разом з цим, встановлено, що спірний будинок вибув з володіння позивачки на підставі підробленого договору купівлі-продажу, так як відповідно до судової почеркознавчої експертизи від 03.07.2017 року №29/1.1/487 встановлено, що підпис в графі "Продавець" договору купівлі-продажу від 20.12.1995 року, зареєстрованому в реєстрі за №2552 - виконаний не ОСОБА_10, а іншою особою (ар.с.245-247)

Окрім цього у відповідності до абз.5 ст.55 Закону України «Про Нотаріат» (у редакції 02.09.1993 р., яка діяла на момент вчинення правочину) угоди про відчуження жилого будинку, будівництво якого не закінчено, посвідчуються за наявності рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої державної адміністрації про згоду на таке відчуження. Разом з цим, як слідує з відповіді архівного управління Кам'янської міської ради від 09.03.2017року відомості про згоду на відчуження об'єкта незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою АДРЕСА_5 видану ОСОБА_10 не виявлені (ар.с.95, 98).

Відповідно до ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність» (у редакції 11.04.1995 р., яка діяла на момент вчинення правочину): майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін'юста від 18 червня 1994року №18/5 (у редакції, яка діяла на момент вчинення правочину): Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження (ар.с.10) ОСОБА_10 та ОСОБА_7 уклали шлюб 29 червня 1962 року.

У судовому засіданні також було встановлено, що ОСОБА_10 і після 20.12.1995року продовжував сплачувати земельний податок та страхові платежі за земельну ділянку та будинок АДРЕСА_6 (ар.с. 254-256), що також свідчить по те, що ОСОБА_10 договір купівлі-продажу від 20.12.1995 року не підписував та спірний будинок не продавав.

Окрім того, згідно з відповіддю ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 25.01.2011р. №145 (ар.с.23) зазначено, що згідно даних інвентаризаційно-реєстраційної справи право власності на житловий будинок АДРЕСА_7 не зареєстровано, відсутні право встановлювальні документи.

Відповіддю ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 18.04.2017р. №541 (ар.с.227) також підтверджується той факт, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_6 в БТІ зареєстровано не було, а також зазначено, що на зберіганні в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» реєстрова книга № 26941від 26.12.1995року не знаходиться.

Відповідно до відповіді державного нотаріального архіву від 31.03.2017 року №250/01-21 зазначено, що згідно відомостей з реєстру про вчинення нотаріальних дій та наряду (справи) відчуження нерухомого майна від 20.12.1995р. Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 20 грудня 1995 року за реєстровим номером №2552, - не значиться (ар.с.115).

У районному суді була досліджена копія спадкової справи №994/2006 до майна померлої ОСОБА_14, відповідно до якої було встановлено, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Її донька (відповідачка по справі ОСОБА_8) звернулась до Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 15 грудня 2006 року із заявою про прийняття спадщини на житловий будинок за адресою АДРЕСА_8 грошові внески та цінні папери. Серед переліченого майна відсутній будинок АДРЕСА_9 (ар.с.126). Відповідно до матеріалів зазначеної спадкової справи, всі свідоцтва про право власності на спадкове майно були видані ОСОБА_8 в 2007 році (ар.с.135, 136, 137).

Також було досліджено спадкову справу №483/2010 до майна померлого ОСОБА_10 (ар.с.164-208), відповідно до якої було встановлено, що позивачка у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулась до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, з заявою про прийняття спадщини, оскільки до складу спадкового майна входить рухоме та нерухоме майно. Її право на спадкування за померлим чоловіком встановлено на підставі номера спадкової справи 483/2010. Позивач отримала:

- Свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, зареєстрованого в реєстрі за № 2-359 (ар.с.183);

- Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-357 (ар.с.184);

- Додаткові Свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за № 2-745, № 2-746, № 2-747, № 2-748 (ар.с.197-200) та набула у власність належне спадкодавцю рухоме та нерухоме майно.

Відповідно до інформації, наданої адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, відповідачі по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою АДРЕСА_10 (ар.с.52-53). Іншої інформації відповідачами суду не було надано та вона в судовому засіданні не досліджувалась, а відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами.

У своїх запереченнях відповідач ОСОБА_15 зазначає про те, що позивач посилається на положення частини 5 статті 1268 ЦК України, відповідно до якої спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Але ж необхідною умовою для цього є наявність у спадкодавця відповідного права на це майно. У померлого її чоловіка на день смерті такого права не існувало. Разом з цим, таким висловлюванням відповідач суперечить сама собі адже в судовому засіданні стверджує, що її бабуся купила незавершений будівництвом спірний житловий будинок у ОСОБА_10 Таким чином виникає питання як ОСОБА_14 могла купити у ОСОБА_10 незавершений будівництвом спірний житловий будинок, якщо у нього (продавця) не існувало права власності на нього.

Стаття 1298 ЦК України та п.210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинних на час смерті спадкодавця, який помер 15 серпня 2010року), не містять обмежувального строку одержання свідоцтва про право на спадщину, а Інструкцією прямо передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства, ОСОБА_7 як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником належного спадкодавцю ОСОБА_10 спадкового майна з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом не позбавляє її права власності на успадковане ним майно.

Згідно пункту 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст.388 ЦК.

Оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбаченест.388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Згідно з абзацом 2 пункту 6 цієї ж постанови, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом з тим суди повинні розмежувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до ст.16 ЦК України одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 нього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Таким чином, оскільки спірний житловий будинок був відчужений поза волею позивача шляхом незаконного позбавлення права спадкування за законом, а тому позивач мала право домагатися відновлення свого права на нього. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковане майно - право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеним майном виникає в позивача з часу державної реєстрації її права власності на це майно (ч.2 ст.1299 ЦК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.

У ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У ч.2 ст.331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Добросовісне придбання в розумінні ст.388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За змістом ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 11 червня 2014 року №6-52цс14, від 16 квітня 2014 року №6-146цс13, за змістом ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом. Право витребувати майно із чужого незаконного володіння має власник цього майна.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки що визначені чинним законодавством.

Головуючий:

Судді: