Справа № 466/9135/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)
13 березня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова
в складі головуючого судді Єзерського Р.Б.
при секретарі Ваврин М.М.
за участю представника позивача ОСОБА_1
представника третьої особи Брикса Р. З.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Відділ опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення з гуртожитку, -
в с т а н о в и в:
21 листопада 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Відділ опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення з гуртожитку.
В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що рішенням житлової комісії Львівського гарнізону, протокол №17 від 26.04.2004 року було надано право ОСОБА_2 на вселення на жилу площу (кімнату №90) в гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Наказом командувача військ Західного оперативного командування від 28.08.2006 року ОСОБА_2 було звільнено з військової служби.
У відповідності до п. 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, введеної в дію наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737, відповідач та члени його сім`ї підлягають виселенню з гуртожитку, так як вислуга останнього у Збройних Силах України становить менше десяти років.
В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні викладеній у позовній заяві, позов підтримав повністю, просив задовольнити позовні вимоги.
У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Відділу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки виселення не відповідає інтересам дітей, призведе до негативних суспільних наслідків, пов`язаних з відсутністю у відповідача та дітей іншого житла.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відомостей про причину його неявки немає. Зі згоди представника позивача та представника третьої особи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-285 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що рішенням житлової комісії Львівського гарнізону, протокол №17 від 26.04.2004 року було надано право ОСОБА_2 на вселення на жилу площу (кімнату №90) в гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Наказом командувача військ Західного оперативного командування від 28.08.2006 року ОСОБА_2 було звільнено з військової служби.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до абзацу 4 п.5.10 Наказу МО України від 30.11.2011 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 р. за № 24/20337 ( далі - Інструкція), особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні, підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.
Відповідно до п. 5.1 Інструкції, гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби.
Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому комітеті сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районній державній адміністрації.
У гуртожитках можуть розміщуватися працівники Збройних Сил України на період роботи за умови відсутності в них місця проживання та інші особи, які прибули у військову частину на визначений термін для виконання службових завдань.
Розміщення таких осіб у кімнатах разом з особами, які проживають в гуртожитках на підставі спеціальних ордерів, забороняється.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
У матеріалах справи відсутні дані, що жилий будинок (гуртожиток), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова.
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї (а. с. 5) вбачається, що місце проживання відповідача ОСОБА_2 та його неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в кімнаті АДРЕСА_2 було зареєстровано 04.05.2006 року, син ОСОБА_3 зареєстрований 04.05.2006 року, а донька ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою.
Також, з матеріалів справи ( а.с.4) вбачається, що ОСОБА_2 - старший спеціаліст СПЗ 146 КРЦ Західного оперативного командування, на підставі наказу Командувача військ Західного оперативного командування від 28.08.2006 № 35-ПМ звільнений з військової служби в запас за п. 63 «г» ( у зв`язку зі скороченням штатів) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.
Позивач в обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач та члени його сім`ї підлягають виселенню з гуртожитку, оскільки вислуга останнього в Збройних Силах України становить менше ніж десять років, однак до суду не надано жодного доказу в підтвердження того, що відповідачем порушено права позивача та права військовослужбовців.
Окрім цього, з метою повного та об`єктивного розгляду справи та на виконання вимог ст. 19 ч. 4 СК України, якою встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору щодо виселення дитини на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, такий висновок у матеріалах справи відсутній.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини це - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Ст. 8 вказаного Закону визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до ст. 125 ЖК України, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено обставин щодо порушення відповідачем прав, за захистом яких він звертається до суду, окрім того, суд керуючись інтересами дітей відповідно до зазначених вище положень законодавства вважає, що виселення відповідача разом із дітьми без надання іншого житлового приміщення призведе до негативних суспільних наслідків.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ч. 1 ст. 1, ст. 8, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, ст. ст. 116, 125, 127-129, 132 Житлового кодексу Української РСР, Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, ст.ст.12, 76-77, 81, 259, 263-265, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Відділ опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення з гуртожитку відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення суду виготовлено 15 березня 2018 року.
Суддя Р. Б. Єзерський