Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1843/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 46 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №274/1843/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, яке ухвалено 25 червня 2015 року суддею Щербаком Д.С. у м.Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач з 2000 року без поважних причин не проживає у вказаному жилому приміщенні, квартиру не утримує, комунальні послуги не оплачує, у зв'язку з чим вона позбавлена можливості у повній мірі володіти та користуватись вказаним майном.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2015 року визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що з 2000 року змінив своє місце проживання у зв'язку зі зміною місця служби, а з 2005 року, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 «поїхав з квартири, щоб дати можливість позивачці нормально проживати, але періодично приїздив до дітей...». Також вказав, що деякі його речі знаходяться у вищевказаній квартирі, ОСОБА_1, будучи обізнаною про його фактичне місце проживання, у позовній заяві навмисно вказала адресу, за якою він не проживає, що позбавило його можливості бути присутнім у судовому засіданні та надати пояснення суду. Крім того, на його думку, судом до спірних правовідносин щодо спору з наймачем або членом сім'ї наймача неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють права власника житла.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, з підстав зазначених у ній.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату наймачем або членом його сім'ї права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причин такої відсутності.

Судом встановлено, що сторони зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.12). Вказана квартира належить до державного житлового фонду, не приватизована, ордер на зайняття спірного жилого приміщення видавався ОСОБА_2 на сім'ю з двох чоловік, а саме: на нього, як наймача, та дружину, як члена його сім'ї (а.с.11).

Шлюб між сторонами розірвано 18 листопада 2005 року (а.с.14)

Відповідно до акту МК «ВЖРЕП №7» від 26 лютого 2015 року, зі слів сусідів, ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає з 2000 року (а.с.13).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2, без поважних причин, понад встановлений законодавством строк не проживає у спірній квартирі, її станом не цікавиться, не сплачує комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що справа розглянута у відсутності відповідача, проте, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначив, що не проживав у спірній квартирі з 2000 року у зв'язку зі зміною місця служби, а з 2005 року «поїхав з квартири, щоб дати можливість позивачці нормально проживати, але періодично приїздив до дітей...»

В суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив, що у 2000 році змінив місце служби та виїхав з квартири, у 2003 році звільнився з військової служби, у 2005 році розірвав шлюб із позивачкою. Пояснив, що остання змінила замки у вхідних дверях квартири. Він не звертався з приводу її неправомірних дій до відповідних органів, питання про вселення у квартиру не порушував. Позивачка в подальшому надала йому ключі, які він їй повернув. У квартирі проживає його син. Комунальні послуги він не сплачував, оскільки фактично у квартирі не проживав.

Будь-яких доказів на підтвердження не проживання у спірному жилому приміщенні з підстав, які могли б бути визнані поважними, відповідач та його представник суду апеляційної інстанції не надали.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 втратив право користування спірною квартирою є правильним.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 150 ЖК України та ст. 383, 386, 391 ЦК України, оскільки зазначені норми матеріального права регулюють відносини у спорі з власником житла.

Під час вирішення питання про втрату наймачем або членом його сім'ї права на житло застосовуванню підлягають норми ст. ст. 71, 72, 163 ЖК УРСР.

У відповідності до положень ч. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню та не застосував закон, який підлягав застосуванню, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення про задоволення позову та визнає відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. ст. 71, 72, 163 ЖК УРСР.

Доводи ОСОБА_2 про періодичне відвідування спірного жилого приміщення для побачень з дітьми не свідчать про його постійне проживання у ньому і ці обставини не переривають перебіг встановленого законом шестимісячного строку.

Посилання відповідача на несплату комунальних послуг позивачем, не має правового значення для вирішення даного спору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2015 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) судові витрати в сумі 243,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 09 лютого 2018 року.