Дата документу 13.11.2018 Справа № 317/3651/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/258/18 Головуючий у 1 інстанції Громова І.Б.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся з заявою про забезпечення позову, у якій зазначав, що до моменту винесення рішення по цій справі про стягнення відповідачі мають можливість продати, подарувати або будь-яким іншим способом відчужити належне їм рухоме та нерухоме майно, що призведе до ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду по цій справі, необхідно вжити заходи щодо забезпечення позову у вигляді заборони його відчуження.

Просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони відчуження на нерухоме майно, а саме:

- на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,054 га, за адресою: АДРЕСА_1;

- на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_2.

- на житловий будинок літ. А-2 за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 278,3 кв.м.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони відчуження на рухоме майно, а саме:

- на транспортний засіб марка VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, 2011 року випуску, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, виданого 26.03.2013 р. ВРЕР №3 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони відчуження на все рухоме, нерухоме майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_5 і знаходяться у нього або в інших осіб в межах суми позовних вимог.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони відчуження на все рухоме, нерухоме майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_3 і знаходяться у неї або в інших осіб в межах суми позовних вимог.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року клопотання задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову.

Накладено арешт, та заборонено відчуження на нерухоме майно а саме:

- на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,054 га, за адресою: АДРЕСА_1;

- на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_2.

- на житловий будинок літ. А-2 за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 278,3 кв.м.

Накладено арешт, та заборонено відчуження на рухоме майно а саме:

- на транспортний засіб марка VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, 2011 року випуску, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, виданого 26.03.2013 р. ВРЕР №3 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області.

В задоволені іншої частини клопотання відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог заявника, проте зауважив на тому, що вимоги стосовно забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме, нерухоме майно та грошові кошти, що належать відповідачам по справі і знаходяться в них або в інших осіб в межах суми позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки вказані вимоги можуть права та інтереси інших осіб, й осіб в тому числі, які не приймають участь в розгляді справи.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв'язку із провадженням по цивільній справі, полягає в обмеженні права розпорядження ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів).

Враховуючи роз'яснення Верховного Суд України, що містяться в Постанові Пленуму від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому заявник не зобов'язаний подавати суду докази.

Відтак, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що до заяви про забезпечення позову не надано належних доказів, які б підтверджували існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до ст. 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст. 18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача,з тим, що забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У рішенні Єворопейського суду з прав людини від 19.03.1997 року по справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. У рішенні зазначається, що гарантовані ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод процесуальні права на справедливий, публічний і швидкий розгляд, передбачає водночас і виконання судових рішень: «Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію».

З огляду на викладене та враховуючи характер заявлених позивачем позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідного права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання заявником актуальної оцінки вартості майна на момент винесення ухвали про забезпечення є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження іншої вартості майна.

Посилання скаржника на те, що вона вважає себе неналежним відповідачем і відповідно до цього до неї не можуть застосовуватись заходи про забезпечення позову не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України питання щодо обгрунтованності пред'явлення вимог до ОСОБА_3 як до відповідача вирішується судом першої інстанції під час підготовчого провадження та розгляду справи по суті .

За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окрім цього , ОСОБА_3 не надано доказів належності спірного майна саме їй, підстав набуття такого майна.

Таким чином, з урахуванням наведеного колегія приходить до висновку про те, що доводи наведені в апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а оскаржувана ухвала відповідає нормам права, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року про забезпечення позову у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді: