АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/4223/17
Провадження № 22-ц/792/83/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання - Лапко Ю.В., Кошельник В.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_4,

представника апелянта - ОСОБА_5

позивача - ОСОБА_6,

представника позивача - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року (суддя Продан Б.Г.) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,

встановив:

В березні 2017 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_4 212787,09грн. на відшкодування майнової шкоди, кошти на лікування у сумі 4315,14грн., 850грн. - вартість проведеного автотоварознавчого дослідження, 5000грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 11 червня 2016 року на 236км+139м автодороги Стрий-Кіровоград-Знам'янка відповідач ОСОБА_4, керуючи автомобілем «КІА Sportage», державний реєстраційний знак НОМЕР_2, в порушення Правил дорожнього руху України не врахував дорожньої обстановки та допустив зіткнення з автомобілем марки «Mitsubishi Grandis», номерний знак НОМЕР_1. В результаті дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження, а позивачу заподіяно легкі тілесні ушкодження. Вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 262787,09 грн., з них 50000грн. відшкодовано страховою компанією. Також, за проведення автотоварознавчого дослідження було заплачено кошти у сумі 850грн. Під час перебування на лікуванні за призначенням лікарів позивачем придбано ліки на загальну суму 4315,14грн. Внаслідок пошкодження транспортного засобу позивач був позбавлений можливості користуватись ним, що призвело до порушення його нормального ритму життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 5000грн.

___________________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції - Продан Б.Г.

Доповідач - Спірідонова Т.В. Категорія: 30

В судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги та зазначив, що 13.01.2017 року він також витратив 500грн. на перевезення автомобіля від стоянки Хмельницького райвідділу внутрішніх справ до сервісного центру для проведення експертного дослідження та 440 грн. за оплату стоянки автомобіля. З 07.10.2013 року позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець. Відповідно до вимог ст.1198 ЦК України відшкодуванню підлягає також розмір доходу фізичної особи-підприємця, втрачений внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Внаслідок перебування на лікуванні розмір шкоди, пов'язаний із тимчасовою втратою працездатності становить 99328грн. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на відшкодування майнової шкоди 212787грн.09коп., кошти, витрачені на лікування у сумі 4315,14грн., вартість проведеного автотоварознавчого дослідження - 850грн., витрати на транспортування та стоянку - 940грн., шкоду, завдану тимчасовою втратою працездатності, у сумі 99328грн та 5000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Повторним заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 212787,09грн. матеріальної шкоди, 4315,14грн. вартості витрачених коштів на лікування, 850грн. витрат на проведення експертизи, 940 грн. витрат на транспортування та стоянку, 99328 грн. шкоди, завданої тимчасовою втратою працездатності та 1000 грн. моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує, що судом не було належним чином повідомлено його про час та місце розгляду справи. На думку апелянта, позивач безпідставно не скористався своїм правом на отримання від ПАТ «Страхова група «ТАС» коштів, витрачених на лікування. Крім того, судом першої інстанції не було вирішено питання про залучення в якості співвідповідача або третьої особи ПАТ «Страхова група «ТАС». Також, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що його перебування на стаціонарному лікуванні з 7.01.2017 року по 06.02.2017 року пов'язано з травмою, отриманою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відсутні у матеріалах справи належні та допустимі докази про розмір неотриманих позивачем доходів за час втрати працездатності. При вирішенні питання про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, судом безпідставно не зменшено суму завданих збитків на суму залишкової вартості автомобіля.

Апелянт ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали.

Позивач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7, заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Частиною першою статті 158 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду та вирішення справи у суді першої інстанції) встановлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Частиною третьою статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду та вирішення справи у суді першої інстанції) передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Статтею 76 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду та вирішення справи у суді першої інстанції) визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду, однак суд першої інстанції розглянув справу без його участі та ухвалив рішення.

Таким чином, не можна вважати, що суд першої інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення позивача про розгляд справи і неповідомлення його про час та місце розгляду справи порушує вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основних свобод про доступ до правосуддя.

Недотримання судом норм матеріального та процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_4 на справедливий суд і відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, оскаржуване рішення суду не може залишатися в силі.

Встановлено, що 11 червня 2016 року о 16 годині 15 хвилин ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «КіА Sportage», державний номерний знак НОМЕР_2, на автодорозі Стрий-Кіровоград-Знам'янка на 236 км+139м не врахував дорожню обстановку та допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Mitsubishi Grandis», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_6, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2016 року ОСОБА_4 провадження у справі закрито за спливом строків накладення адміністративного стягнення.

Власником транспортного засобу марки «Mitsubishi Grandis», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_6

Власником автомобіля марки «КіА Sportage», державний номерний знак НОМЕР_2, є ОСОБА_9

Вказані обставини підтверджуються постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.11.2016 року, матеріалами кримінального провадження №0000479, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів.

Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/8690597 автомобіль ««КІА Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_2, застраховано у ПАТ «Страхова група «ТАС» зі строком дії з 03.10.2015 року по 02.10.2016 року. Ліміт за шкоду життю і здоров'ю - 100000грн., за шкоду, заподіяну майну - 50000грн., франшиза - 0грн.

ПАТ «Страхова група «ТАС» виплатило позивачу позивачу ОСОБА_6 на відшкодування шкоди, заподіяної транспортному засобу, кошти у сумі 50000грн., що підтверджується листом ПАТ «Страхова група «ТАС» від 07.06.2017 року та визнається сторонами.

Відповідно до п.п. 30.1, 30.2 ст.30 Закону України №1961-ІV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 15 постанови від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону №1961-ІV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Ринкова вартість автомобіля «Mitsubishi Grandis» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 262787грн.09коп. Разом із тим, вартість його відновлювального ремонту становить 591358грн.27коп., а вартість цього автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди - 28647грн.06коп. На підставі проведених досліджень визначено, що відновлювати пошкоджений транспортний засіб є економічно недоцільним.

Зазначені обставини підтверджуються висновками експертного автотоварознавчого дослідження №380/16 від 14.11.2016 року та № 479/16 від 16.12.2016 року (а.с.26-55, 169-184).

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо визначення іншої вартості автомобіля «Mitsubishi Grandis»після дорожньо-транспортної пригоди, а тому посилання апелянта на необґрунтованість визначення вартості пошкодженого автомобіля є безпідставним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував, що за таких обставин позивачу ОСОБА_6 має бути відшкодована різниця між вартістю автомобіля до та після дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням сум, виплачених страховою компанією, а саме 184140грн.03коп. (262787,09-28647,06-50000).

Також, позивачем сплачено за проведення автотоварознавчого дослідження 850грн. та понесено витрати, пов'язані з транспортуванням та стоянкою автомобіля у розмірі 940 грн. (500+ 440), що підтверджується квитанціями від 24.10.2016р., від 13.01.2017р., від 02.04.2017р., від 03.02.2017р., та не оспорюється відповідачем (а.с.61,102).

Тому, витрати на загальну суму 1790грн. (850+940), пов'язані з проведенням автотоварознавчого дослідження та з транспортуванням і стоянкою автомобіля підлягають стягненню на користь позивача.

Відповідно до ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особа, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Статтею 1198 ЦК України встановлено порядок визначення доходу, втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи-підприємця.

Згідно зі статтею 1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи - підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою - підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, визначається на підставі даних органу державної податкової служби. Розмір доходу, втраченого фізичною особою - підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

Тобто, розмір втраченого доходу потерпілого визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності.

Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці.

На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою -підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я доходу у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

Вирішуючи спір про відшкодування доходу, втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи-підприємця, суд першої інстанції не взяв до уваги наведені норми матеріального права, не встановив в цій частині обставини справи.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктами 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Сторонам роз'яснено апеляційним судом право на призначення відповідних судових експертиз для визначення ступеня втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності позивача, встановлення причинного зв'язку між проведеним лікуванням позивача у період з 27.01.2017 року по 06.02.2017 року та дорожньо-транспортною пригодою, а також щодо визначення розміру майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу.

Сторони від проведення експертиз відмовилися.

З огляду на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження відсотків втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності, у задоволенні позовних вимог про стягнення втраченого доходу від підприємницької діяльності слід відмовити.

Згідно з випискою Хмельницької обласної лікарні ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні з 11.06.2016 року по 22.06.2016 року, у неврологічному відділенні з 30.06.2016р. по 08.07.2016р. та він за власні кошти придбав ліки на загальну суму 2857грн.23коп. (14+72+127,40+1102,92+202,80+7,76+ 15,80+124,90+74,40+89,03+101,40+102,98+15,20+99,80+6,85+72,00+114,30+2,50+2,50+ 466,20+42,49).

Витрати позивача на придбання ліків на лікування за власні кошти та їх призначення підтверджується чеками на придбання ліків, виписками з історії хвороби та виписними епікризами (а.с.59-61, 200-203, 205).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №897 від 26.09.2016 року згідно з даними представленої медичної документації у ОСОБА_6 станом на 11-22.06, 30.06-08.07.2016 року, виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку легкого ступня, рани м'яких тканин лівої лобно-тім'яної ділянки голови, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, та могли утворитися як від удару тупим твердим предметом, яким могла бути виступаюча конструкційна частина салону автомобіля, так і від удару об такий.

Тому, посилання апелянта на відсутність доказів того, що перебування позивача у період з 11 по 22 червня 2016 року та з 30 червня по 08 липня 2016 року на лікуванні знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, не заслуговують на увагу. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що перебування на лікуванні у неврологічному відділенні Хмельницької обласної лікарні у період з 27.01.2017 року по 06.02.2017 року пов'язане з травмами, отриманими внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 11.06.2016 року. Тому, кошти, витрачені на лікування у зазначений період у сумі 1457,91грн., стягненню на користь позивача не підлягають.

За таких обставин, на відшкодування майнової шкоди з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 188787грн.26коп. (184140,03грн +2857,23грн.+1790грн).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В результаті ДТП позивач отримав легкі тілесні ушкодження, а також пошкоджено належний йому автомобіль, що призвело до душевних страждань і вимушених змін у житті позивача та вимагало від нього докладання додаткових зусиль для відновлення душевного спокою, що свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується характер та обсяг перенесених позивачем душевних страждань внаслідок отриманих травм та пошкодження автомобіля, тривалість порушення його нормального способу життя. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди слід визначити у сумі 1000грн. При цьому, судом враховується, що сторонами не оспорювалось рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на не залучення до участі у справі ПАТ «Страхова група «ТАС» та необхідність стягнення коштів на лікування позивача із страхової компанії, виходячи з наступного.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону №1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №2808цс15 від 20.01.2016 року.

На підставі вищевикладеного, у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач просив стягнути з відповідача кошти на відшкодування майнової шкоди на загальну суму 318220грн.23коп., також на відшкодування моральної шкоди 5000грн. Позовні вимоги задоволено частково та на користь позивача з відповідача стягнуто на відшкодування майнової шкоди кошти у сумі 188787грн.26коп., що становить 59,33% від заявлених вимог (188787,26х100:318220), а на відшкодування моральної шкоди 1000грн., що становить 20% від заявлених вимог (1000х100:5000). Тому, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2016грн. ((3182,20х59,33:100)+ (640х20:100)).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь ОСОБА_6 (місце проживання АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) на відшкодування майнової шкоди 188787грн.26коп., на відшкодування моральної шкоди - 1000грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір у сумі 2016грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2018 року.

Судді: /підпис/ Т.В.Спірідонова

/підпис/ А.В.Купельський

/підпис/ Т.О.Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Т.В.Спірідонова