ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/1251/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/153/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю апелянта, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовами ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Кустовецької сільської ради Полонського району про визнання права власності, усунення від права на спадкування, за позовом ОСОБА_5 до Кустовецької сільської ради Полонського району, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області в складі судді Горщара А.Г. від 16 липня 2018 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В серпні 2016 року ОСОБА_4, звертаючись з цим позовом до відповідачів, вказувала, що її мати ОСОБА_6 27.06.2001 року склала заповіт, згідно якого заповіла їй на право на земельну частку (пай) та майновий пай, а сину ОСОБА_6 заповіла решту належного їй майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати, після смерті якої вона успадкувала зазначене майно. Також ОСОБА_7 була власником 2/3 частин дворогосподарства, що розташоване по АДРЕСА_1 На день смерті матері їй було 67 років, тому незалежно від змісту заповіту вона відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963 року має право успадкувати також частину цього будинку не менше двох третин частки, яка належала б кожному спадкоємцю за законом (обов'язкова частка). ОСОБА_6 при житті не отримала правовстановлюючий документ про право власності на домоволодіння, тому позивачка не має можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку. Тому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування як обов'язкову частку у спадщині після смерті її матері ОСОБА_7, на 2/9 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звертаючись з позовом до Кустовецької сільської ради Полонського району, третя особа ОСОБА_4, вказувала, що її батько ОСОБА_6 був власником домоволодіння по АДРЕСА_1, тому вона як єдиний спадкоємець першої черги має право отримати його у спадщину. 08.06.2015 року вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак через відсутність на будинок правовстановлюючого документу не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку. Тому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 та просила на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України усунути її від права на спадкування спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 Вказувала, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_6, який був особою похилого віку, в останні п'ять років свого життя хворів, у зв'язку з чим не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, яку йому надавала вона та її близькі родичі. Про безпорадний стан батька відповідачці було відомо, проте вона не приїздила до нього, не надавала йому допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

Ухвалами Полонського районного суду від 21.03.2017 року та від 13.06.2017 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Полонського районного суду від 16 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок та господарські споруди, про усунення перешкод від права на спадкування відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити в позові ОСОБА_5 На думку апелянта, суд неправильно застосував норми ст. 534 та 549 ЦК УРСР 1963 року, вказавши, що право власності на ? частину зазначеного будинку після смерті ОСОБА_6 перейшло в порядку спадкування за заповітом до ОСОБА_7. Хибним вважає висновок суду, що вона отримала спадщину після смерті матері у розмірі, що перевищує розмір обов'язкової частки у спадщині, тому не має підстав для спадкування після матері ? частини будинку в порядку ст. 535 ЦК УРСР. Не враховано, що право на обов'язкову частку - це суб'єктивне майнове право окремих спадкоємців отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Також суд взяв до уваги лише висновок експертизи, та не дав належної оцінки показанням свідків про те, що через похилий вік ОСОБА_6 потребував сторонньої допомоги, а ОСОБА_5 ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просила залишити рішення суду без змін. Зазначає, що ОСОБА_4 не є непрацездатної особою, не проживала із спадкоємцем на день його смерті, не прийняла спадщину, а тому не має права на обов'язкову частку у спадкуванні. Показаннями свідків спростовується твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 потребував сторонньої допомоги, а дочка йому її не надавала.

У відзиві на апеляційну скаргу Кустовецька сільська рада просить апеляційну скаргу задовольнити.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в 1956 році подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 побудували на виділеній земельній ділянці площею 0,46 га з дотриманням правил забудови населених пунктів, санітарних та протипожежних норм житловий будинок з господарськими спорудами, який станом на 15.04.1991 року відносився до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого було подружжя та їхній син ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину вказаного домоволодіння.

Дружина спадкодавця ОСОБА_6 та син ОСОБА_6 як спадкоємці за законом першої черги відповідно до ст. 549 ЦК України 1963 року прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки залишились проживати у спільному будинку, успадкували в рівних частках належну ОСОБА_8 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, після чого кожному із спадкоємців стало належати по ? частині згаданого домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

За заповітом від 27.06.2001 року дочці ОСОБА_4 вона заповіла сертифікат на право на земельну частку пай та майновий пай, а синові ОСОБА_6 - все інше належне їй майно (хату).

25.12.2003 року ОСОБА_4 оформила спадщину і отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) та майновий пай.

Спадщина відкрилась і на ? частину житлового будинку в АДРЕСА_1. ОСОБА_6 залишався проживати в цьому будинку, а отже, згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року він прийняв спадщину після смерті матері.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, брат позивачки ОСОБА_4 та батько відповідачки ОСОБА_5

На час смерті матері ОСОБА_4 була непрацездатною за віком (67 років), а отже, мала право на обов'язкову частку у спадщині.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Питання спадкування після смерті ОСОБА_6 регулюється нормами ЦК України 1963 року.

Так, згідно ст. 534 ЦК України 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

За змістом ст. 548 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За п.1 ст. 549 ЦПК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 року, що врегульовує спірні правовідносини, непрацездатні діти спадкодавця успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка б належала кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.3008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з усього обсягу спадкової маси, незалежно від змісту заповіту як в частині розпорядження на користь ОСОБА_4, так і в частині заповідального розпорядження на користь її брата ОСОБА_6

Як вбачається з матеріалів справи, загальна вартість спадкового майна ОСОБА_6 становила 46698 грн., тобто обов'язкова частка у вартості майна, у грошовому виразі складає 15566 грн. (46698 грн. х ? х 2/3).

За таких обставин суд першої інстанції правильно констатував, що ОСОБА_4 оформила спадщину після смерті матері за заповітом на майно вартістю 40433 грн., що перевищує розмір її обов'язкової частки у спадщині (15566 грн.), а отже, реалізувала своє право на обов'язкову частку.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм ст. 534, 535 ЦК УРСР 1963 року.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо усунення ОСОБА_5 від права на спадкування та незастосування ст. 1224 ЦК України, апеляційний суд приймає до уваги таке.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України дав належну оцінку допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку у їх сукупності і правильно констатував недоведеність факту перебування спадкодавця ОСОБА_6 у безпорадному стані внаслідок хвороби чи похилого віку.

За наявності суперечливих показань свідків відсутні також достатні та допустимі докази на підтвердження факту ухилення ОСОБА_5 від надання допомоги спадкодавцеві.

Відповідно до ст. 1661 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Враховуючи те, що за життя ОСОБА_6 не оформив право власності на майно, яке належало спадкодавцеві на праві власності, суд обґрунтовано визнав право власності на спадкове майно за його дочкою ОСОБА_5, яка є спадкоємицею першої черги за законом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2018 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Головуючий у першій інстанції: Горщар А.Г. Провадження №22-ц/4820/153/18

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 39