АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2698/2018 р. Головуючий у 1 інстанції - Новак Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2018 р. Апеляційний суд міста Києва в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до апарату Верховної Ради України

про стягнення коштів

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до апарату Верховної Ради України про стягнення коштів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIIІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одинець), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, з 13.12.2012 р. по 27.11.2014 р. позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Стояна О.М. за строковим трудовим договором без поширення дії Закону України «Про державну службу».

27.11.2014 р. позивач був звільнений із займаної посади у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України на підставі п.2 ч.1 ст.4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР.

Обгрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що повного розрахунку при звільненні із ним не проведено, не було виплачено одноразову грошову допомогу, передбачену ч.6 ст.34 Закону України «Про статус народного депутата України» та п.4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР, у розмірі його тримісячної заробітної плати.

Постановлюючи рішення суд виходив з того, що відповідно до норм чинного законодавства загальне трудове законодавство не може бути застосоване до даних правовідносин, і підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі. Оскільки, позивач фактично перебував у трудових відносинах з народним депутатом України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для проведення нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, т.я. проходження публічної служби помічниками-консультантами народних депутатів України, їх правовий статус, умови діяльності, особливості регулювання трудових відносин та оплата праці, урегульовані саме нормами спеціального законодавства, до яких належать ЗУ «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 р. № 2790-ХІІ та Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 р. №379/95-ВР, тому, всі виплати для даної категорії працівників здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно ст.34 ЗУ «Про статус народного депутата України», народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України.

Народний депутат України самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов'язки між ними та особисто здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно абз. 6 п.3 ст.34 ЗУ «Про статус народного депутата України», народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до ст.3.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 р. №379/95-ВР, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Згідно ч.3 ст.1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант, народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно ст.ст. 21-49 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Відповідно до роз»ясень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р.,- договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов'язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 р. №379/95-ВР, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Згідно ч.5 ст.4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та Додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.

Тобто, всі виплати які виникають з трудових правовідносин, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Згідно позицій Верховний Суд України, викладених у постановах від 06.11.2013 р. (справа № 21-352а13) та від 17.02.2015 р. (справа № 21-8а15) зазначено, що трудове законодавство підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

До того ж, одноразова грошова допомога при звільненні, визначена ч.6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», виплачується за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Прийняття законів про Держаний бюджет України на відповідний рік та внесення до них змін відноситься до виключної компетенції Верховної Ради України (п.4 ч.1 ст. 85 Конституції України).

Законом України «Про держаний бюджет України на 2014 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені.

Крім того, згідно ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» від 30.06.1999 р. № 783-ХІУ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Фінансування утворення, реорганізації та ліквідації органів державної влади здійснюється в межах коштів, передбачених на утримання органів державної влади Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік або (у разі недостатності такого фінансування) після внесення відповідних змін до такого Закону.

Кошти на фінансування органу державної влади передбачаються у Державному бюджеті України окремим порядком.

Тому суд правильно вважав, що оскільки, Апарат Верховної Ради України є бюджетною організацією, яка утримується за рахунок Державного бюджету України (додаток № 3 до Закону України «Про Державні бюджет України на 2014 рік»), то у відповідності до положень ст.ст.48, 51 Бюджетного кодексу України, Апарат Верховної Ради України, як розпорядник бюджетних коштів, не наділений правом брати на себе фінансові зобов'язання щодо помічників-консультантії народних депутатів України понад межі загального фонду оплати праці, встановленого кожному народному депутату України відповідного скликання, для оплати праці його помічників-консультантів.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.10. 2017 р. - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 20.03.2018 р.

Головуючий : Судді :