Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 317/3945/15-ц

провадження № 61-5764св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Новоолександрівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року у складі судді Нікітіна В. В. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення сільської ради та державного акту про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що з квітня 2009 року вона є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 який згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 05 квітня 2006 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради, раніше належав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному.

У 2005 році ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до Новоолександрівської сільської ради із заявою про передачу їм безоплатно у власність земельної ділянки розміром 0,2500 га, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 і яка знаходиться у їх користуванні.

Рішенням Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 23 грудня 2005 року № 12 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі земельної ділянки розміром 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 перейшло до позивачки згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори 22 квітня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 921.

09 лютого 2010 року Новоолександрівською сільською радою Запорізького району Запорізької області було прийнято рішення № 15, яким земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування вказаного будинку було передано у власність лише одному із співвласників - ОСОБА_4, без урахування її прав, як іншого співвласника, на отримання у власність в порядку приватизації частки земельної ділянки для обслуговування будинку, пропорційно до її частки у цьому будинку.

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування 13 серпня 2010 року ОСОБА_4 було видано державний акт про право власності на всю земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 помер 09 листопада 2014 року та згідно заповіту від 12 липня 2011 року все належне йому майно він передав відповідачу ОСОБА_2

Посилаючись на те, що приватизація земельної ділянки відбулася без її згоди та не у спільну часткову власність співвласників будинку, якими на момент прийняття рішення були позивач та ОСОБА_4, просила суд визнати недійсними рішення Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 09 лютого 2010 року № 15 та державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що був виданий на ім'я ОСОБА_4 13 серпня 2010 року.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним рішення тридцятої сесії п'ятого скликання Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 09 лютого 2010 року № 15. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що виданий на ім'я ОСОБА_4 13 серпня 2010 року на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 09 лютого 2010 року № 15. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення Новоолександрівської сільської ради від 09 лютого 2010 року № 15 та виданий на його підставі державний акт порушують права позивачки на приватизацію земельної ділянки, право користування якою виникло у неї, як у співвласника розташованого на цій ділянці будинку. Водночас доводи ОСОБА_2 щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року по цій справі в частині солідарного стягнення з Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми судового збору у розмірі 974 грн 40 коп. змінено, вказано, що сума судового збору в розмірі 974 грн 40 коп. підлягає стягненню з Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в дольовому порядку, у розмірі 487 грн 20 коп. з кожного.

В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги по суті позовних вимог не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом першої інстанції не враховано неможливість солідарного способу їх стягнення з кількох осіб.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин положення закону, який не діяв на час їх виникнення, а саме статтю 120 ЗК України. Також судом не зазначено, в чому саме полягає порушення прав ОСОБА_1 унаслідок передачі у власність ОСОБА_4 шляхом приватизації земельної ділянки, необхідної для обслуговування його будинку. Судами необґрунтовано зроблено висновок про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Заперечуючи проти доводів касаційної скарги, ОСОБА_1 вказувала у відзиві на касаційну скаргу, що на момент оформлення спадкових прав у 2009 році оскаржувані рішення міської ради та державний акт ще не були прийняті, а тому вона не могла знати про їх існування. Вважає доводи касаційної скарги безпідставними, оскільки застосовані судами норми матеріального законодавства України відповідають правовій природі правовідносин, що склалися між сторонами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акта про право власності на земельну ділянку призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 05 квітня 2006 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради, співвласниками будинку АДРЕСА_1 Запорізького району Запорізької області були ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яким будинок належав на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці за кожним (а. с. 4).

Рішенням Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 23 грудня 2005 року № 12 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі їм земельної ділянки розміром 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1 (а. с. 118).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори 22 квітня 2009 року та зареєстрованим в реєстрі за № 921, ОСОБА_1 стала власником належної ОСОБА_3 1/2 частки будинку (а. с. 6-8).

На момент набуття ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку будинку в порядку спадкування, земельна ділянка для його будівництва та обслуговування приватизована не була.

09 лютого 2010 року Новоолександрівською сільською радою Запорізького району Запорізької області було прийнято рішення № 15, яким земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування вказаного будинку було передано у власність ОСОБА_4 і на підставі вказаного рішення 13 серпня 2010 року йому видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування будинку.

Після смерті ОСОБА_4 09 листопада 2014 року все належне йому майно згідно заповіту від 12 липня 2011 року успадкував відповідач ОСОБА_2

Згідно з пунктом «в» частини другої статті 89 ЗК України (тут і далі в редакції, яка діяла станом на 09 лютого 2010 року - на момент прийняття сільською радою рішення), земельні ділянки співвласників жилого будинку перебувають у спільній сумісній власності.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Частиною 1 статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).

Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За змістом статті 121 ЗК України, громадяни мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у розмірі не більше 0,2500 га у селах для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Встановивши, що сторонам у справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, належать на праві власності рівні частки одного житлового будинку, суди попередніх інстанцій вважали незаконним передачу у власність виключно одному з них земельної ділянки, необхідної для обслуговування цього житлового будинку в цілому, оскільки у такому випадку права іншого співвласника щодо користування його власністю не будуть дотримані.

Таким чином, суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Водночас, вирішуючи питання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, як підстави для відмови у позові, суд першої інстанції вказав на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що оскаржуване рішення сільської ради надсилалося позивачу після його ухвалення.

Розглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин позовної давності, як підстави для відмови у позові, з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 268 ЦК України і вважаючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 випливають із триваючого порушення її майнових прав як співвласника частини житлового будинку та користувача земельної ділянки, на якому він розташований.

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_2 заявив про застосування позовної давності (а. с. 37).

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється.

У пункті 4 частини першої цієї статті у редакції, чинній на момент прийняття рішення сільською радою про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 та видачі державного акту про право власності, зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Разом з тим, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу I Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року у справі 361/6799/14-ц, до правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Оскільки під час апеляційного розгляду справи суд апеляційної інстанції зазначені правила не врахував, колегія суддів не може погодитися з його висновком про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Такий висновок є передчасним, оскільки зроблений без з'ясування та врахування фактичних обставин у справі, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, що вказує на порушення апеляційним судом вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року.

Таким чином, неправильне застосування судом норм статей 261, 267, 268 ЦК України призвело до ухвалення незаконного рішення, у зв'язку із чим це рішення підлягає скасуванню відповідно до вимог частини четвертої статті 411 ЦПК України.

Рішення апеляційного суду в частині зміни рішення суду першої інстанції щодо зміни способу розподілу судових витрат, заявником не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи, зокрема дотримання позивачем строку позовної давності, перешкоджає ухвалити нове судове рішення, а тому справу слід передати на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк