АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2-1383/2010 Головуючий І інстанції: Білецька А.М.
Провадження № 22-ц/790/407/18 Суддя-доповідач: Кісь П.В.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлака І.В.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2010 року (суддя Білецька А.М.) у цивільній справі № 2-1383/2010 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

11.01.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №. 103/Р- 08 від 27.08.2009 року у сумі 228603,40 грн., вказуючи, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_4 уклали 28 серпня 2008 року кредитний договір №103/Р-08 з додатком № 1 до нього, що являється графіком погашення кредиту за користування кредитом.

Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 215000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а у разі порушення зобов'язань за цим кредитом - в розмірі 50 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п.п. 4.1,4.3 кредитного договору) з кінцевим терміном повернення 27.08.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач вказував, що прийняті на себе зобов'язання по кредитному договору Банк виконав своєчасно і повністю, надавши кредитні ресурси, однак ОСОБА_4 зобов'язання не виконував належним чином, допустивши заборгованість, яка на 13.11.2009 року становить - 228603,40 гривень і складається з: заборгованості за кредитом у сумі 202544,85 грн., в т.ч. з 17651,18 грн. заборгованості по простроченому кредиту; 24212,81 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, у тому числі 21867,69 гривень - заборгованість по простроченим відсоткам; 1845,74 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Крім того, вказував позивач, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між Банком і ОСОБА_6 28 серпня 2008 року був укладений договір поруки за умовами якого ОСОБА_6 поручилася перед кредитором за виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором № 103/Р -08 від 28.08.2008 року у повному обсязі як солідарний боржник (п.4 Договору).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2010 рокупозов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Суд вирішив стягнути з солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 103 /Р -08 від 28 серпня 2008 року в розмірі 228603,40 грн., а також судові витрати.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду від 19 травня 2010 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення, вважаючи його ухваленим з порушеннямнорм матеріального та процесуального права, та постановити нове про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу, представник відповідача вказує, на те: що суд розглянув справу без відповідача, не маючи даних про належне його повідомлення про час та місце розгляду справи; що суд відкрив провадження і розглянув справу за позовною заяви особи, яка не мала повноважень; що суд вирішив стягнути заборгованість з фізичної особи ОСОБА_4, тоді як кредитний договір банк укладав з фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4; що суд задовольнив позов за відсутністю належних та допустимих доказів про виникнення у відповідачів зобов'язань, їх порушень, суми заборгованості.

Крім того, вказує представник відповідача, наданий позивачем розрахунок є неправильним та некоректним. Так, валютою кредитування за кредитним договором виступала гривня, однак в наданому позивачем розрахунку заборгованості у розділі «боргу за відсотками» розрахунок проводився в доларах США.

В порушення положення п. 4.10 кредитного договору, з огляду на розрахунок заборгованості позивачем неправомірно завищено строк нарахування відсотків за період з 28.08.2008 по 28.08.2009 (один рік) нараховано відсотки за 366 днів, що прямо суперечить умовам договору, внаслідок чого неправомірно збільшується розмір заборгованості відповідача.

Також апелянт посилається на те, що позивачем взагалі не надано жодних доказів які б свідчили, що грошові кошти дійсно були перераховані на рахунок ОСОБА_4 та дійсно у заявленій сумі. Більше того, не надано будь-яких доказів навіть того, що відповідні розрахункові рахунки взагалі відкриті для ОСОБА_4

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, а в наданих апеляційному суду 19.03.2018 року письмових поясненнях представник ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив: що позовну заяву підписувала ОСОБА_7 за довіреністю, виданою секретарем правління ОСОБА_8 на підставі п.9.4.6.4 статуту ПАТ КБ «ПриватБанк»; що факт видачі позичальнику кредитних коштів у розмірі 215000грн. підтверджується випискою по рахунку НОМЕР_3 та рішенням Господарського суду Харківської області від 10.11.2015 року по справі №922/5761/14, яке станом на даний час не виконане; що кредитний договір укладався і розрахунки велися в гривні, а в наданому суду розрахунку просто допущена описка і замість гривні вказано долари США; що представник відповідача в апеляційній скарзі помилково вважає неправильним розрахунок відсотків за рік, виходячи з кількості днів у році - 360 днів, оскільки дійсно Правилами бухгалтерського обліку процентних складових та комісійних доходів і витрат, затверджених постановою Правління НБУ від 25.09.1997 року №316 допускалася формула розрахунку за методом «факт/факт» (для фінансових інструментів у фунтах стерлінгів та бельгійських франків) та за методом «факт/360» який допускав умовне визначення кількості днів у році - 360.

До письмових пояснень представник Банку долучив копії витягу відомостей з ЄДРПОУ, протоколу засідання Наглядової Ради ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 30.06.2009р. з вирішенням питання про обрання ОСОБА_10 на посаду Секретаря Правління Банку; Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», а також нечитабельну фотокопію рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2015 року у справі №922/5761/14 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Спецтрансавто» про звернення стягнення на предмет застави і виписку з рахунку НОМЕР_4 підприємця ОСОБА_4, який не підписаний, не має даних про особу, яка його сформувала, зазначення її посади, повноважень.

З клопотанням про прийняття нових доказів з обґрунтуванням поважності причин їх неподання в суд першої інстанції представник ПАТ КБ «Приватбанк» не звертався

Оскільки справа тривалий час знаходиться в провадженні, учасникам достеменно відомо про зміст рішення суду, апеляційної скарги та поданих сторонами і їх представниками заяви, зважуючи на приписи ст.ст. 2, 371, 372 ЦПК України апеляційний суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутністю вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України ( в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи.

Згідно матеріалів справи позивач у особі представника ОСОБА_7 за довіреністю Секретаря Правління ОСОБА_10 звернувся 11.01.2010 року до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 103/Р-08 від 28.06.2008 р. у розмірі 228 603,40 грн.

Справа розглянута судом першої інстанції без відповідачів, дані про отримання ними копії ухвали про відкриття провадження, копії апеляційної скарги та судових повісток - відсутні. Виклик відповідачів в судове засідання на 19.05.2010 року здійснювався шляхом оголошення в газеті «Слобідський край».

Ухвалюючи 19.05.2010 року заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вказував, що надані позивачем докази свідчать про укладення кредитного договору, виконання умов договору банком та порушення відповідачами взятих на себе за умовами кредитного договору і договору поруки зобов'язань.

Однак з таким вирішення справи колегія суддів погодитися не може у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв'язку з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи заочне рішення суд вірно вказував норми матеріального права, за якими має вирішуватися спір, однак залишив поза увагою ту обставину, що представник ПАТ КБ «Приватбанк» подав позовну заяву з порушенням встановлених процесуальним законом правил щодо юрисдикції даного спору, а також не надав у відповідності до вимог ч.2 ст.27, та ст.ст.42, 58, 59, 60, 64, 131 ЦПК України доказів на підтвердження повноважень представника та достатнього обсягу належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які представник Банку посилалася як на підставу вимог позивача в частині виконання сторонами умов договорів, періоду та обсягу утворення заборгованості.

Так, суд першої інстанції прийняв позовну заяву, відкрив провадження і розглянув справу за позовом до позичальника, яка не відноситься до його компетенції.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 103/Р-08 від 27.08.2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», уклав з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, включивши до кредитного договору при визначенні прав, зобов'язань, розрахунку та інших умов його виконання такі умови, які притаманні саме умовам кредитного договору з суб'єктом підприємницької діяльності, а не з фізичною особою.

Разом з тим, згідно ч. ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Суб'єктний склад сторін та зміст спірних правовідносин вказує на те, що у вирішення спору між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідно до положень ст.ст.1, 2, 12, 21 ГПК України в редакції на час вирішення справи судом першої інстанції, а також згідно ст.ст. 2,3,20 чинного ГПК України відноситься до компетенції господарського суду.

Згідно зі ст. 16 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час розгляду справи) не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув і відкрив провадження у справі, відповідачами в якій є позичальник ФОП ОСОБА_4 і фізична особа ОСОБА_6 (поручитель), зареєстрованим місцем проживання якої є село Братолюбовка Лозівського району Харківської області, яка також не підсудна Комінтернівському районному суду м.Харкова з огляду на вимоги ст.109 ЦПК України.

Таким чином суд першої інстанції, порушуючи правила юрисдикції загальних судів, розглянув справу і ухвалив рішення у спорі між Банком, який є юридичною особою, і позичальником - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, тобто вирішив спір, який підлягає розгляду господарським судом. (ст.16 ЦПК).

Крім того, суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача ОСОБА_4, не маючи при цьому доказів, які б свідчили, що відповідач ОСОБА_4, отримав копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви та судову повістку.

Тобто, порушено основні засади цивільного судочинства, оскільки питання про права і обов'язки відповідачів вирішено за їх відсутністю та даних про їх обізнаність про пред'явлення до них позову, про час і місце розгляду справи.

Частиною 5 статті 4 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи) закріплено, що жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим, законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Також колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову і до поручителя ОСОБА_6, оскільки суду не надано належних та допустимих письмових доказів, якими, зважуючи на предмет спору і обставини справи мають бути складені уповноваженою за функціональними зобов'язаннями посадовою особою банку розрахунків з зазначенням фактично здійснених платежів, дат, їх розміру, призначення, зарахування та відповідно до умов договору підстав зарахування до певних категорій платежів, та які давали б суду можливість переконатися в доведеності обставин, наявність яких давала б підстави дійти до висновку про порушення відповідачами зобов'язань та про відповідність фактичного обсягу заборгованості заявленому позивачем.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань ФО-П ОСОБА_4 за кредитним договором № 103/Р-08 від 28.08.2008 року, між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір поруки.

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до договору поруки, поручитель, ОСОБА_6, відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що прийняті на себе зобов'язання по кредитному договору Банк виконав своєчасно та в повному обсязі, а боржником зобов'язання за кредитним договором не виконуються, а відтак поручитель несе перед кредитором солідарну відповідальність за невиконання боржником своїх зобов'язань вимоги позивача обґрунтовані та з ОСОБА_6 підлягає стягненню заборгованість у розмірі 228 603,40 грн.

Такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до статті 10 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи мають бути підтверджені належними та допустимими доказами (ч.1 , ч.4 ст. 60, ст. 58 та 59 ЦПК України).

Суду першої інстанції позивачем таких доказів не надано.

Не надано таких доказів і апеляційному суду, оскільки ті документи, які надав представник Банку надав у якості додатку до пояснень, не заявляючи навіть відповідних клопотань, у будь-якому випадку не містять достатнього обсягу інформації для вирішення передбачених ст.264 чинного ЦПК України питань.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та( або) відзиві на неї ( ч.2 ст. 367 ЦПК України).

Перевіркою апеляційним судом доводів апеляційної скарги встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження висновків суду про виконання позивачем умов кредитного договору та перерахування кредитних коштів у сумі 215 000,00 грн. на рахунки позичальника , зазначені у кредитному договорі.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором не доводить факту наявності заборгованості у розмірі заявлених позовних вимог. Однією із складових заборгованості за кредитним договором позивачем зазначено заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 24 212,81 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (арк. справи 7-9) борг за процентами визначено в іноземній валюті, що не відповідає умовами кредитного договору, а саме п.п.1.2 , 4.7 кредитного договору.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, враховуючи вимоги ч.1, ч.3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_6, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 та про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 за недоведеністю обставин, які мають значення для справи і на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє у відповідності до вимог ст.ст.142, 265, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2010 року скасувати і ухвалити нове.

Провадження у справі в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - закрити.

У задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (РНЛКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1 870 ( одна тисяча вісімсот сімдесят) грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина