Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 751/5977/17

провадження № 61-560св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова у складі судді Горбенко Н. О. від 03 жовтня 2017 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області у складі суддів Лакізи Г. П., Скрипки А. А., Харченко Л. К. від 30 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 93 587 грн 85 коп., яка складається з: 5 998 грн 06 коп - заборгованості за кредитом; 78 962 грн 04 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3 695 грн - заборгованості за пенею та комісією; 500 грн штрафу (фіксована частина); 4 432 грн 76 коп. штрафу (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1 600 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 17 червня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватись відповідно до умов договору. Проте, зобов'язання щодо своєчасного внесення вказаних у договорі платежів відповідачем були порушені, унаслідок чого станом на 30 червня 2017 року виникла заборгованість по кредиту, відсоткам, пені та комісії, загальний розмір якої з урахуванням штрафів склав 93 587 грн 85 коп.

02 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення проти позову про стягнення заборгованості по кредиту, у яких зазначила, що у неї відсутня заборгованість перед банком. Останній платіж нею був здійснений 05 червня 2014 року, тому з 06 липня 2014 року почався перебіг строку позовної давності, позов кредитором подано 11 вересня 2017 року, тому просила відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності (а.с. 50-52).

Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між сторонами.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині підстав та мотивів відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

20 грудня 2017 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня 2017 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 листопада 2017 року, банк посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки між сторонами було досягнуто згоди про збільшення строку позовної давності. Оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за вказаним договором.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судом установлено, що 17 червня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8-9, 75-77).

Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, був повідомлений про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено в самій анкеті.

Позивачем не доведено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, приєднаний до позовної заяви, відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщений на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви.

Згідно з положеннями статтей 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві.

З наданих банком розрахунків вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у позичальника виникла заборгованість в розмірі 93 587 грн 85 коп., яка складається з: 5 998 грн 06 коп - заборгованості за кредитом; 78 962 грн 04 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3 695 грн - заборгованості за пенею та комісією; 500 грн штрафу (фіксована частина); 4 432 грн 76 коп. штрафу (процентна складова)

02 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції письмові заперечення проти позову про стягнення заборгованості по кредиту, в яких просила відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності, та зазначала, що останній платіж по рахунку було здійснено 05 червня 2014 року, а позов подано 11 вересня 2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно статтей 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Сторони, як убачається з матеріалів справи, встановили строк повернення кредиту по червень 2014 року включно.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитом у вересня 2017 року.

Згідно розрахунку заборгованості та виписки рахунку, 31 травня 2014 року відповідач сплатила на погашення кредиту 900 грн в терміналі обслуговування, а 5 червня 2014 року відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості в розмірі 5 грн. Інших дій з платіжною карткою відповідач не здійснювала.

З наданої відповідачем кредитної картки вбачається, що дія картки закінчилась у червні 2014 року.

Позивачем не надано доказів продовження строку дії картки або отримання відповідачем у ПАТ КБ «ПриватБанк» нової кредитної картки з іншим строком дії.

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14.

Оскільки позивачем останній платіж було здійснено 05 червня 2014 року, дія картки закінчилась також у червні 2014 року, а позов подано 11 вересня 2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просила відповідач, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові за пропуском строку позовної давності.

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовні давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк наполягав на тому, що за згодою з відповідачем, між ними була збільшена позовні давність та визначена у 50 років.

Проте, визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову за підстав пропуску кредитором строку позовної давності, апеляційний суд правильно застосував зазначену норму матеріального права, дійшов до обґрунтованого висновку, що збільшення позовної давності до 50 років потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, не має. Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило