№ 201/3330/16-ц
провадження 2/201/152/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива інвестмент", треті особи Публічне акціонерне товариство "Дніпрогаз" і ОСББ "Бельведер Шаумяна, 10" про визнання права спільної сумісної власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 березня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ "Перспектива інвестмент" про визнання права спільної сумісної власності, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, яка перейменована згідно з розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 19 лютого 2016 року № 71-р); зазначена квартира належить їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 09 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В.. В Акті державної технічної комісії від 24 вересня 1999 року про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації (житлового комплексу «Бельведер» по АДРЕСА_1) зазначено, що із загальної площі об'єкта в 9301.15 кв. м. технічні приміщення мають загальну площу 141.5 кв. м., а дахова котельня має загальну площу 91.5 кв. м.. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 661/2 від 16 березня 2000 року згаданий вище акт було затверджено. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 48098918 від 20 листопада 2015 року вбачається, що в приватній власності ТОВ «Перспектива Інвестмент» (відповідач) перебуває житловий комплекс «Бельведер» літ. А-12 для обслуговування мешканців (за винятком квартир і нежитлових приміщень осіб, які брали участь на паях у будівництві). Отже, це саме той будинок в якому позивачеві на праві приватної власності належить житлове приміщення (квартира № 30), а це, в свою чергу, вказує на той факт, що спільне майно даного багатоквартирного будинку, всупереч діючого законодавства, зареєстровано виключно на праві приватної власності за відповідачем, що порушує право позивача на зазначене майно. На думку позивача, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) у будинку АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності як позивачеві, так і всім іншим власникам житлових та нежитлових приміщень в цьому будинку. Більш того, позивачеві на праві спільної сумісної власності належать і несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, оскільки воно обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення. Натомість, право спільної сумісної власності позивача на зазначене майно не визнається відповідачем, який чинить перешкоди у користуванні ним. Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ (ч. 2 ст. 3) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, реєстрація речових прав на приміщення загального користування виключно за відповідачем також вказує на той факт, що останній не визнає за позивачем права спільної сумісної власності на дане майно. У зв'язку з чим позивач позбавлена права повноцінно використовувати своє майно. Зверталися до відповідача з питанням надання і оформлення документів на вказані приміщення, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Звернення до третьої особи ні до чого не призвело. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і вимушений був звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за нею право спільної сумісної власності на розташовані в будинку АДРЕСА_1 технічні приміщення загальною площею 141.5 кв. м. та приміщення дахової котельні загальною площею 91.5 кв. м., задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ "Перспектива Інвестмент" у судові засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, а надав заява про слухання справи за їх відсутності, підтвердивши раніше подані заперечення проти позову. Отже в письмовому зверненні до суду не погодився з викладеними в позові обставинами, не підтвердивши правильність викладеного. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Представники третіх осіб ПАТ "Дніпрогаз" і ОСББ "Бельведер Шаумяна, 10" у судові засідання не з'явилися, уповноваженого представника не направили, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду просили справу розглянути за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно є власником квартири АДРЕСА_1, яка перейменована згідно з розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 19 лютого 2016 року № 71-р); зазначена квартира належить їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 09 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В.. В Акті державної технічної комісії від 24 вересня 1999 року про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації (житлового комплексу «Бельведер» по АДРЕСА_1) зазначено, що із загальної площі об'єкта в 9301.15 кв. м. технічні приміщення мають загальну площу 141.5 кв. м., а дахова котельня має загальну площу 91.5 кв. м.. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 661/2 від 16 березня 2000 року згаданий вище акт було затверджено. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 48098918 від 20 листопада 2015 року вбачається, що в приватній власності ТОВ «Перспектива Інвестмент» (відповідач) перебуває житловий комплекс «Бельведер» літ. А-12 для обслуговування мешканців (за винятком квартир і нежитлових приміщень осіб, які брали участь на паях у будівництві): в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз.2-16, поз. ХІV-1, ХІV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз.І, поз. І-1, 1-2, І-3, І-4, 1-5, І-6, І-8, 1-9, на другому поверсі поз. ІІ-1, ІІ-2, ІІ-З, И-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз ЛІН, ІІІ-2, ІІІ-З, ІІІ-4, ЇЇІ-5, ИІ-6, на четвертому поверсі поз. ІУ-1, ІУ-2, ІУ-З, ІУ-4, ІУ-5, ІУ-6, на п'ятому поверсі поз. У-1, У-2, У-З, У-4, У-5, У-6, на шостому поверсі поз. УІ-1, УІ-2, УІ-З, УІ-4, УІ-5, УІ-6, на сьомому поверсі поз. УІІ-1, УІІ-2, УІІ-З, УІІ-4, УІІ-5, УІІ-6, на восьмому поверсі поз. УІИ-1, УІІІ-2, УІІІ-З, УІЇЇ-4, УІІІ-5, УІІІ-6, на дев'ятому поверсі поз. ІХ-1, ІХ-2, ІХ-3, ІХ-4, ІХ-5, ІХ-6, на десятому поверсі поз. Х-1, Х-2, Х-3, Х-4, Х-5, Х-6, на одинадцятому поверсі поз. ХІ-1 ХІ-3, ХІ-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз. 1, 2, поз. ХІІ-1, ХІІ-2, ХІІ-3, ХІІ-4, в мезонині поз. ХІІІ-1, ХІІІ-2, ХІІІ-3, ХІІІ-4, всього загальною площею 940.4 кв. м; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз. 1, площею 771.6 кв. м, ганок літ. а, приямок літ. а1, вхід у підвал літ. а2, приямок літ. а3, приямок літ. а4, ґанок літ. а5, ґанок літ. а6, №1-3, 6, 7, 10-12 огорожа, № 8, 9-підпірна стінка, 1, 11- мостіння. Отже, це саме той будинок в якому позивачеві на праві приватної власності належить житлове приміщення (квартира № 30), а це, в свою чергу, вказує на той факт, що спільне майно даного багатоквартирного будинку, всупереч діючого законодавства, зареєстровано виключно на праві приватної власності за відповідачем, що порушує право позивача на зазначене майно. На думку позивача, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) у будинку АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності як позивачеві, так і всім іншим власникам житлових та нежитлових приміщень в цьому будинку. Більш того, позивачеві на праві спільної сумісної власності належать і несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, оскільки воно обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення. Натомість, право спільної сумісної власності позивача на зазначене майно не визнається відповідачем, який чинить перешкоди у користуванні ним. Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ (ч. 2 ст. 3) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, реєстрація речових прав на приміщення загального користування виключно за відповідачем також вказує на той факт, що останній не визнає за позивачем права спільної сумісної власності на дане майно. У зв'язку з чим позивач позбавлена права повноцінно використовувати своє майно. Зверталися до відповідача з питанням надання і оформлення документів на вказані приміщення, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Звернення до третьої особи ні до чого не призвело. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» дано в рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ст.5 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес). Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 5 ЦПК України та інших законах України у логічно - смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Зокрема, відповідно до: п. 3.1 Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «зміст слова «інтерес» включає: а) увагу до кого-, чого-небудь, зацікавлення кимсь, чимось; цікавість, захоплення; б) вагу; значення; в) те, що найбільше цікавить кого-небудь, що становить зміст чиїхось думок і турбот; г) прагнення, потреби; д) те, що йде на користь кому-, чому-небудь, відповідає чиїмось прагненням, потребам; вигоду, користь, зиск»; п. 3.6 Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «законний інтерес відбиває легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом»; п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам».

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як зазначено в ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність - це визнана за фізичною особою можливість мати цивільні права і нести цивільні обов'язки. Серед основних прав можна відзначити наступні: мати майно на праві власності; спадкувати і заповідати майно; займатися підприємницькою діяльністю; створювати юридичні особи; укладати будь-які правочини, що не суперечать закону; обирати місце проживання; мати права творів науки, літератури, мистецтва, винаходів та інших результатів інтелектуальної діяльності; мати інші майнові та особисті немайнові права. Цивільна правоздатність є невіддільною від самого існування людини, виникає в момент народження і припиняється зі смертю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, позивач зазначає, що охоронюваний законом інтерес полягає в тому, що спільне майно багатоквартирного будинку, за умови відсутності реєстрації його за відповідачем, мало б знаходитися у спільній власності позивача та інших власників житлових та нежитлових приміщень будинку. Натомість, наявність такої реєстрації, по суті, позбавила позивача права спільної сумісної власності на майно та є перешкодою для використання його у власних інтересах та інтересах інших співвласників.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до Рішень Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року у справі № 1-2/2004 та від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво - або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Підтвердженням права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Статтею 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні шахти та інші технічні приміщення).

Віднесення приміщень до допоміжних приміщень, передбачалось і наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 квітня 1996 року № 28/389 «Про затвердження Типового статуту об'єднання (товариства) співвласників багатоквартирного будинку» (втратив чинність на підставі наказу Державного комітету з питань житлово-комунального господарства № 189/2040 від 17 листопада 2003 року) та наказом Держжитлокомунгоспу України від 27 серпня 2003 року № 141 «Про затвердження нового Типового статуту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку та Типового договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя». Так, в розділі IV Типового статуту ОСББ (наказ Держжитлокомунгоспу України від 05 квітня 1996 року № 28/389 «Про затвердження Типового статуту об'єднання (товариства) співвласників багатоквартирного будинку») містився наступний примірний перелік допоміжних приміщень будинку, його конструктивних елементів і технічного обладнання: тамбури, вестибюлі, вітальні, сходові клітки, міжквартирні коридори, холи, горища, приміщення технічних поверхів, приміщення підвалів, де розташоване технічне обладнання будинку, приміщення для зберігання матеріалів, обладнання та інструменту, розміщення обслуговуючого будинок персоналу, колясочні та інші приміщення будинку, які необхідні для забезпечення утримання будинку і прибудинкової території та культурно-побутового обслуговування мешканців, приміщення об'єктів цивільної оборони тощо; технічне обладнання будинку - ліфти, сміттєпроводи, система водопостачання та водовідведення, тепло-, газо- та електропостачання, система протипожежної автоматики, система опалення, димо- та газовідведення, радіо та телеантени колективного користування, водостічні труби, шахти, блискавковідводи, пожежні драбини тощо; несучі та огороджуючі конструкції, міжповерхові, надпідвальні та горищні перекриття, парапети, фронтони, люки та інші виходи на дах та покрівлю, елементи архітектурного оздоблення будинку, балкони, тераси та лоджії; належні до будинку будівлі і споруди та елементи благоустрою прибудинкової території; інші частини та елементи будинку, які призначені для користування всіма його мешканцями.

Частиною 2 статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41).

Отже, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) у будинку АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності як позивачеві, так і всім іншим власникам житлових та нежитлових приміщень в цьому будинку. Більш того, позивачеві на праві спільної сумісної власності належать і несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, оскільки воно обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення. Натомість, право спільної сумісної власності позивача на зазначене майно не визнається відповідачем, який чинить перешкоди у користуванні ним.

Вищезазначене підтверджується повністю висновками № 85/17 судової будівельно-технічної експертизи від 07 червня 2017 року, де зазначено також, що і газопроводи цього будинку, підвальні, технічні і дахові приміщення відносяться до спільного майна багатоквартирного будинку № 10 по вул. Архітектора Дольника, а отже і майна мешканців та співвласників будинку.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ (ч. 2 ст. 3) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, реєстрація речових прав на приміщення загального користування виключно за відповідачем також вказує на той факт, що останній не визнає за позивачем права спільної сумісної власності на дане майно.

Відповідно до п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюється правило про позовну давність.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог. В той же час доводи відповідача, викладені у запереченні, відзиві на позовну заяву, не можуть бути прийняті до уваги судом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов'язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов'язковим до виконання.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право спільної сумісної власності на розташовані в будинку АДРЕСА_1 технічні приміщення загальною площею 141.5 кв. м. та приміщення дахової котельні загальною площею 91.5 кв. м., стягнути з ТОВ "Перспектива інвестмент" на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на судовий збір в сумі 562 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 10, 16-18, 25, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 15, 16, 319, 321, 391, 392 ЦК України, ст. 9, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право спільної сумісної власності на розташовані в будинку АДРЕСА_1 технічні приміщення загальною площею 141.5 кв. м. та приміщення дахової котельні загальною площею 91.5 кв. м..

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива інвестмент" на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на судовий збір в сумі 562 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -