АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1685/18 Справа № 175/3082/17 Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А. М. Доповідач - Варенко О.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання угоди недійсною,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що в період сумісного проживання 24.08.2014 року нею та ОСОБА_2 як подружжям було придбано автомобіль марки «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску, який зареєстровано за ОСОБА_2 Шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року.

21.03.2017 року її колишнім чоловіком ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеного автомобіля без її дозволу та нотаріально посвідченої згоди, тому позивач просила суд визнати угоду 1242/2017/378372 від 21 березня 2017 року, на підставі якої ОСОБА_2 відчужено автомобіль марки «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску, ОСОБА_4 - недійсною, визнати за нею право власності на 1/2 автомобілю марки «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано угоду 1242/2017/378372 від 21 березня 2017 року на підставі якої ОСОБА_2 відчужено автомобіль марки «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску, ОСОБА_4 - недійсною.

Визнано за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2) право власності на 1/2 автомобілю марки «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_3 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2.

В період сумісного проживання, а саме 24.08.2014 року відповідачем ОСОБА_2 було придбано автомобіль марки «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску (а.с.98), який зареєстровано за ним.

Рішенням Дніпропетровського районного суду від 27.10.2016 року шлюб між сторонами розірвано за відсутності спору, пов'язаного з майном (а.с.9).

21.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 1242/2017/378372 автомобілю марки «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.73), після чого автомобіль було зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_4.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких домовленостей між колишнім подружжям, щодо укладення спірної угоди не було, тому вважав за можливе визнати її недійсною та задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на ? автомобіля.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Однак, законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та контрагент за таким договором, діяли протиправно та недобросовісно, чого судом апеляційної інстанції встановлено не було.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтею 215 ЦК України.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та приймаючи до уваги той факт, що шлюб між сторонами було розірвано в жовтні 2016 році за відсутності спору щодо сумісного майна, не отримання згоди позивача на відчуження відповідачем ОСОБА_2 в березні 2017 році спірного автомобіля не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.141 ЦПК України, з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1018,13 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року - скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання угоди недійсною.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1018,13 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова