ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2018 року м. Кропивницький

справа № 390/261/18

провадження № 22-ц/4809/163/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представники за довіреностями - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 червня 2018 року у складі судді Пасічника Д. І. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Зазначав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20 вересня 2012 року ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 21039 грн. 52 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором не виконала. Станом на 26 грудня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 51727 грн. 68 коп., з яких: 16874 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 14102 грн. 99 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20750 грн. 48 коп. - заборгованість за пенею.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2014 року з відповідача на користь банка стягнуто заборгованість у розмірі 21604 грн. 21 коп., з яких: 16874 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 2577 грн. 91 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2152 грн. 09 коп. - залишок за несплаченим штрафом.

Залишок заборгованості становить 32275 грн. 56 коп., з яких: 11525 грн. 08 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 20750 грн. 48 коп. - заборгованість за пенею.

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 32275 грн. 56 коп. та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь банка заборгованість за кредитним договором, а саме заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 11525 грн. 08 коп. та судовий збір 629 грн. 18 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок боргу пені по кредиту проведено з 01 жовтня 2014 року по 26 грудня 2017 року, хоча ст.258 ЦПК України передбачено, що позовна давність до стягнення пені застосовується в один рік.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, скасувавши його в частині незадоволення вимог про стягнення неустойки, ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення заборгованості за неустойкою у розмірі 20750 грн. 48 коп., в іншій частині рішення суду залишити без змін. Зазначає, що п.п.1.3.3 Генеральної угоди встановлено, що у випадку порушення позичальником зобов?язань по договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту за кожен день прострочки. 30 вересня 2014 року наказом СП-2014-6951966 внесено зміни до умов договору, а саме з 01 жовтня 2014 року у разі виникнення прострочених зобов?язань за договором реструктуризації банком нараховується пеня, розмір якої складає 4% від суми заборгованості за кредитом. Судом не було встановлено, коли здійснена остання проплата відповідачем, не досліджено та не враховано дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності, оскільки він сплачував кредитну заборгованість, що є наслідком переривання строку позовної давності. З розрахунку заборгованості та копії виписки по рахунку вбачається, що відповідач сплачувала заборгованість, останній платіж сплачено 19 грудня 2017 року у розмірі 1200 грн., а з позовом банк звернувся 28 грудня 2018 року, тобто до спливу загальної та спеціальної позовної давності. Таким чином висновок суду, що банком пропущено строк позовної давності не ґрунтується на нормах матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що право позивача нараховувати передбачені Генеральною угодою проценти за кредитом припинилося у зв?язку з пред?явленням ним вимоги про дострокове повернення частини позики, що залишилася і це право реалізовано ним у березні 2014 року шляхом подання відповідного позову до суду. Позивач, до закінчення терміну погашення кредиту, визначеного Генеральною угодою, у березні 2014 року звернувся в суд з вимогами про дострокове погашення всієї суми заборгованості, процентів та штрафу, які судом були задоволені у повному обсязі. Продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору після реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту по день фактичного повернення всієї суми кредиту, стягнутого на підставі судового рішення суперечить таким принципам, як справедливість, добросовісність та розумність, порушує справедливий баланс інтересів сторін договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у вигляді пені залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що суд дійшов правильного висновку, що розрахунок боргу пені по кредиту проведено з 01 жовтня 2014 року по 26 грудня 2017 року, хоча позовна давність до стягнення пені застосовується в один рік. Та обставина, що позивач здійснив нарахування пені саме за зазначений період підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем до позову. Право позивача нараховувати передбачені Генеральною угодою проценти за кредитом припинилося у березні 2014 року, і як наслідок право нарахування пені на проценти також відсутнє (т.1 а.с.223-225).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (т.1 а.с.201). Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2018 року справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» призначено до розгляду на 02 жовтня 2018 року (т.1 а.с.206,207). Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 (т.1 а.с.233).

У зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Кіровоградської області справу передано до утвореного Кропивницького апеляційного суду, 08 жовтня 2018 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи визначено суддю-доповідача Авраменко Т.М., 08 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів для розгляду справи (т.1 а.с.237,238).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та апеляційною скаргою ОСОБА_4 призначено до розгляду на 07 листопада 2018 року (т.1 а.с.239).

В засіданні апеляційного суду кожна із сторін підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги іншої сторони.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача - задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Матеріалами справи підтверджується, що 20 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_4 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідач отримала кредитний ліміт на кредитну картку у розмірі 21039 грн.52 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості на строк з 26 вересня 2012 року по 30 вересня 2015 року ( т.1 а.с.8,9-32). За умовами цієї угоди погашення заборгованості здійснюється шляхом внесення щомісячного платежу з 01 по 25 число в сумі 763 грн.31 коп. При порушенні зобов'язання більш ніж на 31 день сторони погодили, що строком повернення кредиту є 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою (пункти 2 і 2.2 угоди).

Оскільки відповідач не дотримувалася графіку погашення заборгованості банк звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за Генеральною угодою від 20 вересня 2012 року станом на 31 березня 2014 року в сумі 21604 грн.21 коп., яка складається 16874 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 2577 грн. 91 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2152 грн. 09 коп. - штраф відповідно до п.2.2 угоди.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2014 року позов банку задоволено повністю (т.1 а.с.5).

Предметом цього позову є стягнення відсотків за користування кредитом в сумі 11525 грн.08 коп. та пені в сумі 20750 грн.48 коп., всього 32275 грн. 56 коп., які банк нарахував після ухвалення рішення суду від 30 травня 2014 року (т.2 а.с.3-4).

Відповідач заперечувала проти позову, посилаючись на те, що після ухвалення судового рішення проценти за користування кредитними коштами та пеня не нараховуються, також просила застосувати позовну давність (т.1 а.с.53-55).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, звернувшись у 2014 році з позовом до суду про стягнення всієї заборгованості за Генеральною угодою від 20 вересня 2012 року банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та неустойки за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги банку є безпідставними. За положення статей 549, 550, 551 ЦК України пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги не заявлялися.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові банку.

За правилами ст.141 ЦПК України в зв'язку із скасуванням рішення суду та відмовою в позові апеляційний суд стягує з позивача на користь відповідача сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 червня 2018 року.

В позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання 27602, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір в сумі 2643 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст буде постанови складено 12 листопада 2018 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко