АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Болотова Є.В.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою через представника ОСОБА_3, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про захист прав споживача та визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Каса народної допомоги», в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, що укладені 08.07.2013 року між нею та відповідачем, визнати недійсним договір доручення від 08.07.2013 року, укладений між нею, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ТОВ «Каса народної допомоги» та скасувати запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію договору іпотеки від 08.07.2013 року, та запис про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1, посилаючись на порушення її прав споживача фінансових послуг при укладенні оспорюваних договорів.

Справа № 756/9820/15-ц Апеляційне провадження: 22-ц-796/826/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Жук М.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
До участі у справі як третіх осіб залучено ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що відповідач не надав їй, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та детальний розпис сукупної вартості кредиту. Підпис позивача не є належним та достатнім доказом факту ознайомлення останньої з умовами кредитного договору. Крім того, у кредитному договорі наявні дискримінаційні умови стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки із застосуванням формули зі змінними величинами та дискримінаційні (несправедливі) умови стосовно застосування коефіцієнта валютного ризику, який поклав на плечі позивача всі валютні ризики. Крім того, суд зробив хибні висновки щодо дійсного розуміння споживачем окремих пунктів договору, а також не звернув уваги на відсутність доказів проведення відповідачем переддоговірної роботи з позивачем.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.02.2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, а саме визнано недійсними кредитний договір від 08.07.2013 року, укладений між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2; договір іпотеки, укладений 08.07.2013 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року касаційну скаргу ТОВ «Каса народної допомоги» відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.02.2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 01.11.2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.02.2016 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Каса народної допомоги» - Богуш М.К. просила апеляційну скаргу відхилити посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Договір не містить дискримінаційних умов, а застосування валютного ризику не суперечить положенням ст. 533 ЦК України. До того ж у договорі зазначено про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов та ОСОБА_2 у повному обсязі надана інформація, що визначена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринка фінансових послуг» та повідомлена про умови кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач за час дії договору будь - яких претензій не висувала, із заявою про зміну умов договору чи про роз`яснення його умов не зверталася та певний час умови договору виконувала. Вважає, що звернення з даним позовом направлено на уникнення відповідальності за невиконання умов договору, оскільки

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.07.2013 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0807001/000- КФІВ/13, за умовами якого остання отримала кредитні кошти на споживчі цілі в розмірі 360 000 грн. зі сплатою 30 % річних строком до 08.07.2014 року

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено договір іпотеки від 08.07.2013 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір укладено між сторонами з дотриманням принципів добросовісності та балансу їх прав і обов'язків, цей договір не містить дискримінаційних умов для споживача, оскільки валютний ризик на себе взяли обидві сторони договору.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки, позивачка посилалася, зокрема, на те, що застосування коефіцієнта валютного ризику суперечить чинному законодавству, а отже, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, суперечать принципу добросовісності. Їй не було надано повної та чіткої інформації щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, які вона мала сплачувати щомісячно. Самостійно порахувати розмір процентів вона не могла.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту, серед іншого, зазначається наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

За змістом частин п'ятої, шостої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. У даній нормі наведений перелік таких несправедливих умов, який не є вичерпним.

Тобто умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по - перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Визначення окремих умов договору несправедливими відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є обов'язковою підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Вирішуючи питання про визнання договору недійсним у цілому суди повинні виходити зі змісту договору, його істотних умов, цілей, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв'язку із цим і зміни інших умов договору, а також зміни суті та змісту правовідносин сторін тощо.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 01.11.2007 року, прийнятій у даній справі вказав, що стягнення заборгованості та процентів за кредитним договором у гривнях, але з урахуванням еквівалента іноземної валюти, якщо сторони узгодили це в договорі не суперечить чинному законодавству.

Колегія суддів вважає за необхідне відійти від такого висновку враховуючи наступне.

Відповідно до статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору фінансова установа зобов`язалася надати позичальнику грошові кошти у національній валюті на загальну суму 360 000 грн. Сторони у договорі не визначили грошовий еквівалент цих 360 000 грн. в іноземній валюті і не зафіксували, яка ж сума в доларах США відповідала сумі кредиту на час його видачі.

Колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача про можливість застосування до кредитів, виданих у гривнях валютного ризику відповідно до положень ст. 533 ЦК України.

Проте на думку колегії суддів ст. 533 ЦК України передбачає можливість стягнення заборгованості та процентів за кредитним договором у гривнях, але з урахуванням еквівалента іноземної валюти лише у тому разі, коли сума кредиту визначена у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, із зазначенням такої суми у грошовому виразі тієї іноземної валюти про яку сторони домовилися та у разі відсутності такого визначення повернення коштів, отриманих від позикодавця відбувається за умовами повернення кредиту у тій сумі, у якій його було видано та сплата відповідних процентів та комісій також має відбуватися саме від цієї суми без застосування еквівалента в іноземній валюті.

Сторони ж не визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті суми кредиту у 360 000 грн., проте внесли до договору наступні умови.

Пунктом 3 договору передбачено, що сторони домовились узяти на себе валютний ризик шляхом уведення при розрахунках у межах цього договору коефіцієнта валютного ризику, на який здійснюється коригування нарахованих процентів та коригування сплати (повернення) суми (частки суми) кредиту (пункт 3.1).

Пунктом 3.2 визначено, що коефіцієнт валютного ризику - це відносний показник, за рахунок якого сторони домовилися узяти на себе відповідний валютний ризик відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти (а саме долара США) відносно курсу національної валюти (а саме гривні) на дату укладання цього договору. За рахунок коефіцієнта валютного ризику фінансова установа бере на себе валютний ризик девальвації національної валюти відносно іноземної валюти, а саме долара США.

Відповідно до пункту 3.3 договору коефіцієнт валютного ризику розраховується як співвідношення поточного курсу іноземної валюти до базового курсу іноземної валюти відповідно до формули: Квр = поточний курс іноземної валюти/ базовий курс іноземної валюти, де Квр - це коефіцієнт валютного ризику; поточний курс іноземної валюти - це офіційно встановлений Національним банком України (далі - НБУ) курс гривні стосовно долара США на дату нарахування процентів та/або сплати кредиту з урахуванням решти умов цього пункту; базовий курс іноземної валюти - це офіційно встановлений НБУ курс гривні стосовно долара США на дату укладення цього договору, який пунктом 3.8 визначено як 7,993 грн за 1 долар США.

Пунктом 3.6 договору встановлено, що якщо відхилення поточного курсу іноземної валюти від базового курсу іноземної валюти складає більш ніж три проценти, всі розрахунки між сторонами здійснюються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до таких формул: за нарахованими процентами: СНВ (сплати) = НВ*Квр, де СНВ (сплати) - це сума нарахованих процентів до сплати позичальником з урахуванням валютного ризику; НВ - сума нарахованих процентів без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату нарахування процентів за кредитом; за сплатою позичальником часткової суми кредиту: ЧСК (сплати) = К*Квр, де ЧСК (сплати) - це часткова сума кредиту, яку повинен (бажає) сплатити позичальник відповідно до умов договору з урахуванням валютного ризику на відповідну дату; К - часткова сума кредиту, що сплачується на конкретну дату, без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату здійснення часткової та/або повної сплати позичальником кредиту.

Така ж формула застосовується і за сплатою повної суми кредиту: ПСК (сплати) = К*Квр.

Відповідно до п.п. 4.1 пункту 4 договору позичальник зобов`язується сплатити (погасити) заборгованість за кредитом в останній день строку користування кредитом. Позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитом з урахуванням кофіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору. Повне та/або часткове погашення кредиту здійснюється позичальником з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору. Проценти за користування кредитом нараховуються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору.

Будь - якого графіка погашення заборгованості за кредитом сторони не визначали, проте встановили, що проценти за користування кредитними коштами сплачуються щомісячно.

Позивач посилалася на те, що вказані у договорі формули є для неї незрозумілими та вона самостійно не могла визначити дійсний розмір щомісячного платежу, який необхідно було внести на погашення процентів за користування кредитом.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення договору, забороняється у будь - який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем меншим за кегля шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Колегія суддів вважає, що за відсутності визначеного у кредитному договорі грошового еквіваленту 360 000 грн. в іноземній валюті, встановлення формул валютного ризику як для повернення кредиту, так і для сплати процентів за користування кредитом, ускладнило прочитання споживачем та визначення сукупної вартості кредиту. Доказів про те, що споживачу до укладення кредитного договору була надана інша письмова інформація про сукупну вартість кредиту, з відповідними прикладами розрахунків тощо, відповідач не надав.

За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що пункт 3 (п.п. 3.1 - 3.10) та п.п. 4.1 та п.п. 4.5 пункту 4 кредитного договору в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику не відповідає вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ускладнює прочитання кредитного договору споживачем.

Доводи представника відповідача про те, що розпис валютного ризику є простим та зрозумілим суперечать тексту кредитного договору, з якого вбачається, що для визначення суми, яка підлягає сплаті на погашення заборгованості необхідно застосувати чотири формули, які вказані у п.п. 3.3 пункту 3 та ще одну формулу, яка міститься у п.п. 4.5 пункту 4 договору.

За вказаних обставин пункт 3 (п.п. 3.1 - 3.10) та п.п. 4.1 та п.п. 4.5 пункту 4 кредитного договору слід визнати недійсними, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства.

Разом з тим визнання недійсними окремих пунктів договору не зумовлює зміну інших положень договору, не змінює суть правовідносин сторін та істотних умов договору, а відтак не призводить до визнання недійсним договору в цілому.

Споживач за умовами договору мала на меті отримання від відповідача грошови кошти у розмірі 360 000 грн, зобов`язалася повернути ці кошти у строк до 08.07.2014 року та сплатити проценти за користування грошовими коштами у розмірі 30 % річних. Такі умови є чіткими, зрозумілими та будь - яких підстав вважати їх дискримінаційними чи несправедливими немає.

Доводи позивачки про те, що договором передбачено збільшення процентної ставки суперечать тексту договору, оскільки таке збільшення договором не передбачене. Сплата процентів з урахуванням еквівалента іноземної валюти на день платежу не є збільшенням відсоткової ставки чи зміною такої ставки. До того ж даним рішенням умови щодо валютного ризику при нарахуванні процентів за користування кредитом визнані недійсними з інших підстав.

Оскільки відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому вимоги про визнання недійсним договору іпотеки не можуть бути задоволені.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсними п. 3 (п.п. 3.1- 3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 п. 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору № 08007001/000-КФІВ/13 від 08 липня 2013 року, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлено 08.02.2018 року.

Головуючий

Судді