Номер провадження 2/754/1234/18
Справа №754/9919/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2012 року, від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Протягом останнім трьох років сімейне життя у них поступово погіршувалося, що призвело фактичного припинення шлюбно-сімейних стосунків. Крім того, протягом тривалого часу відповідач не надає їй матеріальну допомогу на утримання дитини, а самостійно вона цього зробити не може. На даний час неповнолітній син проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, вона не має наміру перешкоджати відповідачу у зустрічах з дитиною, але вважає, що син повинен залишитися проживати разом з нею. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд:

1) розірвати шлюб, укладений між сторонами;

2) стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини;

3) визначити місце проживання неповнолітнього сина разом з нею.

Сторонам надавався строк на примирення один місяць.

У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Також зазначила, що строк, наданий судом на примирення, позитивних результатів не дав.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що на даний час згоден на розірвання шлюбу, оскільки вважає, що їх сім"ю зберегти неможливо. Також не заперечує проти стягнення з нього аліментів, але не в тому розмірі, що вказала відповідачка, а також згоден, щоб син проживав разом з матір"ю. На підставі викладеного відповідач просив позовні вимоги задовольнити частково.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, повністю підтримала пояснення відповідача.

Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29 квітня 2012 року у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім"ї, актовий запис № 445, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Судом встановлено, що з літа 2017 року сторони однією сім"єю не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені. Строк на примирення позитивних результатів не дав.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з′ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім′ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з′ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім»ю зберегти неможливо, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов′язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На даний час неповнолітній ОСОБА_4 знаходиться на утриманні матері, яка офіційно працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 30000, 00 грн.

Як встановлено судом, відповідач на даний час офіційно не працює, доходу не має.

Враховуючи вимоги діючого законодавства, ті обставини, що позивачка наполягає на тому, щоб аліменти сплачувалися відповідачем у примусовому порядку, дитина потребує матеріальної допомоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1)стан здоров′я та матеріальне становище дитини;

2)стан здоров′я та матеріальне становище платника аліментів;

3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4)інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що неповнолітня дитина перебуває на утриманні своєї матері, матеріальний стан матері та батька дитини.

Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні до його заробітку, а саме у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини.

Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що після того, як сторони стали проживати окремо (з літа 2017 року), неповнолітній ОСОБА_4 постійно проживає разом із своєю матір"ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними довідками.

Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.11.2017 року № 102/03/31-10446 Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, не заперечує проти визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом із матір"ю ОСОБА_1 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 22 від 16.11.2017 року).

Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов»язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини ОСОБА_4 у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина постійно проживає разом з матір"ю.

В той же час судом встановлено, що позивачка має постійне місце роботи, стабільний заробіток, будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто.

Батько ж, навпаки, не працює, стабільного доходу не має.

Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_4 повинно бути визначено місце проживання його матері ОСОБА_1

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов у частині визначення місця проживання дитини разом з матір"ю підлягає задоволенню.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з підстав, зазначених вище.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн.

З відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. за позовними вимогами про стягнення аліментів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 110, 112, 150, 157, 160, 161, 162, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання дитини - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 29 квітня 2012 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім"ї, актовий запис № 445, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 серпня 2017 року і до повноліття дитини.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір"ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: