Ухвала

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/4789/15-ц

провадження № 61-43784ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном, виділення в натурі частки у нерухомому майні,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, в якому просив зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном та виділити йому в натурі 1/3 належної йому частки квартири.

В обґрунтовування позовних вимог посилався на те, що є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, власником 2/3 часток цієї квартири є його сестра ОСОБА_1 Стверджував, що відповідачі перешкоджають йому у користуванні та володінні належною на праві спільної часткової власності квартирою, відмовляються надати ключі від квартири для виготовлення дубліката.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у володінні і користуванні квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_1, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у володінні і користуванні квартирою АДРЕСА_1 та стягнення судового збору - без змін.

03 вересня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 направила касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_3 зазначені судові рішення в касаційному порядку не оскаржував.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є усунення перешкод у користуванні 1/3 часткою квартири, яка перебуває у спільній частковій власності позивача та його сестри ОСОБА_1

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном, виділення в натурі частки у нерухомому майні.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько