П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 758/384/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/2435/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Васильченка О. В. 06 грудня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пунктів 8,9 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_6 інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат загальною площею 72 кв. м., житловою площею 41,2 кв. м. в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат загальною площею 72 кв. м., житловою площею 41,2 кв. м. в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 2 700 грн., кожному (а. с. 192 - 195).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 12 січня 2018 року надіслала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, в наслідок чого порушив норми матеріального права.

Скаржник зазначає, що станом на день смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 13 січня 1999 року. З цього випливає, що на момент смерті ОСОБА_7 не володіла правом власності на 1/2 частку квартири, а тому спадкоємці не могли та не приймали спадщину у вигляді 1/2 частки спірної квартири.

Спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_7, стосується лише 32/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_7 у банку. Ні позивачі, ні інші спадкоємці після смерті ОСОБА_7 не заявляли про прийняття спадкового майна у вигляді квартири АДРЕСА_1.

До того ж, право власності на спірну квартиру було оформлене ОСОБА_8 і станом на 09 серпня 2014 року, день смерті останнього, спірна кватира належала йому. З вищенаведеного випливає, що ОСОБА_8 законно розпоряджався належним йому майном та мав право скласти заповіт на користь ОСОБА_3

Висновок суду щодо нікчемності заповіту, складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 є необґрунтованим та незаконним.

Крім того, з дня смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 по 2016 рік позивачі не звертались щодо оформлення прав на частки квартири АДРЕСА_1, і лише в жовтні 2016 року останні звернулись до нотаріальної контори з заявою про видачу їм Свідоцтва про право на спадщину, а саме на спірну квартиру.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2, підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити.

Крім того, в матеріалах справи міститься письмовий відзив останньої на апеляційну скаргу, згідно якого, зокрема, згідно матеріалів спадкової справи 66-2004 спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли спадщину після померлої ОСОБА_7, їх матері, подавши відповідні заяви про прийняття спадщини. Таким чином, враховуючи норми ст.ст.1218, 1268, 1269 ЦК України позивачі прийняли все спадкове майно, що належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Тобто, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачі прийняли спадщину після смерті їх матері ОСОБА_7 у порядку та строк, встановлені ст.ст.1269, 1270 ЦК України, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Крім того, спірна квартира АДРЕСА_1 є кооперативною квартирою, була придбана ОСОБА_8 в шлюбі з ОСОБА_7, не відноситься до майна, що відповідно до законодавства України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, тобто квартира була їх спільною сумісною власністю.

На підставі ст.1226 ЦК України позивачі мають право на спадкування частки їх матері у справі спільної сумісної власності, що становить Ѕ частку в праві власності на квартиру. Своїми аргументами та доводами апелянт не спростував правомірні висновки суду першої інстанції.

Твердження апелянта про те, що висновок суду щодо нікчемності заповіту є необґрунтованим та незаконним, а також те, що суд залишив без уваги ту обставину, що позивачі після смерті ОСОБА_7 не приймали частку у вказаній квартирі у спадщину та не займались її оформленням згідно вимог законодавства, є безпідставним і суперечить матеріалам справи та наявним у ній доказам. Крім того, згідно з нормами ЦК України щодо спадкування (ст.ст.1218, 1268, 1269) про прийняття спадщини спадкоємцем подається одна заява без зазначення у ній конкретного майна - заява подається про прийняття спадщини на все майно (усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю). Разом з тим, закон не встановлює часові рамки та обмеження на одержання свідоцтва про право на спадщину після закінчення шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, що намагається довести апелянт.

Також, на момент складення заповіту ОСОБА_8 належала на праві власності Ѕ частка у спільній сумісній власності та 1/3 частка як спадщина після померлої дружини у спірній квартирі, саме це майно ОСОБА_8 мав охопити заповітом. 2/3 частки належали позивачам, як спадкоємцям ОСОБА_7 з дня її смерті, а тому висновок суду про те, що заповіт є нікчемним в частині заповідання 2/6 часток квартири, оскільки заповідач не був їх власником і не мав права охопити заповітом права, які йому не належать, є правомірним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення представників учасників справи, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6). Після смерті останньої відкрилась спадщина. Спадкове майно прийняли її діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також чоловік ОСОБА_8, подавши до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (копія спадкової справи № 66/2004, а. с. 54, 60, 76).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_9 народилась донька - ОСОБА_10 (а. с. 10).

Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 був зареєстрований 19 жовтня 1958 року і тривав до ІНФОРМАЦІЯ_1, дня смерті останньої (а. с. 13). У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_5

09 серпня 2014 року помер ОСОБА_8 (а. с. 103). Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина (спадкова справа № 481/14).

Так, у жовтні 2016 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за померлою матір'ю на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.17). Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 жовтня 2016 року № 2970/01-16 відмовила у видачі свідоцтва у зв'язку з тим, що позивачі не надали документ, який би підтверджував право власності померлої на квартиру.

Як встановлено судом першої інстанції, спірна квартира була зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 13 січня 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 07 грудня 1998 року за № 767-С, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, записано у реєстрову книгу за реєстровим № 709/31313 від 26 січня 1999 р. (а.с.15).

Згідно з наказом Головного управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 07 грудня 1998 року за № 767-С «Про видачу свідоцтв про право власності», виданого на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02 жовтня 1996 року № 1563 «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна», було видано свідоцтва про право власності членам ЖБК, зокрема, ОСОБА_8, зазначеному у наказі під п.6, справа № 20922 на АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, донька померлого ОСОБА_8, у порядку спадкування за заповітом набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка згідно свідоцтва про право власності на квартиру була зареєстрована за ОСОБА_8 (а. с. 53).

Позивачі звернулись до суду з даним позовом та на підставі ст.ст.203, 215, 357, 368, 369, 370, 372, 392, 1216, 1218, 1220, 1226, 1236, 1257, 1268, 1270, 1296 ЦК України, ст.ст.60, 70 СК України, та просили ухвалити рішення, яким визнати за кожним з них право власності на 1/6 частину квартири (по 1/6 частини квартири) АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачам, як спадкоємцям за законом належить спадщина після померлої матері ОСОБА_7 на 1/6 частку квартири, кожному, крім того, 1/6 частку успадкував чоловік померлої - ОСОБА_8 Оскільки спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, Ѕ частка квартири належала ОСОБА_8, а Ѕ частка ОСОБА_7 (дружині заповідача), а на момент складення заповіту ОСОБА_8 успадкував після смерті дружини 1/6 частку квартири, він мав право скласти заповіт на майно, яке належало йому на день складення заповіту - на 4/6 частки спірної квартири, проте не мав права складати заповіт на 2/6 частки квартири, які йому не належали. Таким чином, заповіт, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 на спірну квартиру є нікчемним в частині заповідання 2/6 часток квартири.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Цивільні відносини щодо права власності на спірну квартиру виникли до набрання чинності ЦК України, проте продовжували існувати після набрання ним чинності, отже до них слід застосовувати положення ЦК України та СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Так, спірна квартира була зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 13 січня 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 07 грудня 1998 року за № 767-С, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, записано у реєстрову книгу за реєстровим № 709/31313 від 26 січня 1999 р. (а.с.15).

Згідно з наказом Головного управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 07 грудня 1998 року за № 767-С «Про видачу свідоцтв про право власності», виданого на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02 жовтня 1996 року № 1563 «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна», було видано свідоцтва про право власності членам ЖБК, зокрема, ОСОБА_8, зазначеному у наказі під п.6, справа № 20922 на АДРЕСА_1.

Разом з тим, в ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірна квартира є кооперативною, була придбана ОСОБА_8 у шлюбі з ОСОБА_7, а тому вказана квартира не відноситься до майна, що згідно діючого закону є особистою приватною власністю чоловіка, дружини, тобто спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, не дивлячись на те, що документи оформлені на одного з подружжя. А отже, ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, як дружині ОСОБА_8, належала 1/2 частка у цій квартирі, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, доводи скаржника в частині того, що на момент смерті ОСОБА_7 не володіла правом власності на Ѕ частину квартири, є необґрунтованими, а тому відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, в ході розгляду справи судом першої інстанції достовірно встановлено, що позивачі прийняли спадщину після смерті їх матері, у порядку та в строки, встановлені ст. 1269, 1270 ЦК України, що підтверджується, зокрема, матеріалами спадкової справи № 66/2004.

В силу ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частина третя цієї статті встановлює, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що згідно з наведеними вище нормами ЦК України щодо спадкування, про прийняття спадщини спадкоємцем у порядку та строки, визначені законом подається відповідна заява, разом з тим, діючим законодавством не встановлено будь-яких часових рамок та обмежень на одержання свідоцтва про право на спадщину після закінчення шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

А отже, звернення позивачів із заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини, не порушує жодних строків давності та є правомірним.

Тобто, доводи скаржника у вищенаведеній частині апеляційної скарги є також необґрунтованими, у зв'язку з чим відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Отже, на підставі ст. 1226 ЦК України позивачі мають право на спадкування частки їх матері у праві спільної сумісної власності, що становить 1/2 частку в праві власності на квартиру.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивачам, як спадкоємцям за законом, що прийняли спадщину, належить спадщина за померлою матір'ю ОСОБА_7 на 1/6 частку квартири кожному, 1/6 частку успадкував чоловік померлої ОСОБА_8

Відповідно до ч.1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Оскільки в ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, 1/2 частка квартири належала ОСОБА_8, а 1/2 частка - ОСОБА_7, дружині заповідача, а на момент складення заповіту ОСОБА_8 успадкував після смерті своєї дружини 1/6 частку квартири, він мав право скласти заповіт на майно, яке належало йому на день складення заповіту, тобто на 4/6 частки квартири, проте не мав права складати заповіт на 2/6 частки спірної квартири, які йому не належали.

Згідно з ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заповіт, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 на спірну квартиру є нікчемним в частині заповідання 2/6 часток квартири, оскільки заповідач не був їх власником і не мав права охопити заповітом права, які йому не належать.

Також, як встановлено в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 зверталась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3; третя особа - Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення частки у спільному майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на зазначене судове рішення. Разом з тим, рішення суду першої інстанції на даний час не переглянуте судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право вимагати визнання права власності на майно відповідно до ст. 392 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК України.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, письмові докази,досліджені судом, а також правові підстави, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 березня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова