КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2913/2018
Справа № 362/1941/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області в складі судді Корнієнка С.В., ухвалене в м. Васильків 29 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації права оренди.

Позов мотивував тим, що він є власником земельної ділянки пл. 3,0213 га., що знаходиться на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Київської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_2

27 квітня 2017 року, звернувшись до відповідача як орендаря земельної ділянки, він отримав орендну плату за земельну ділянку за 2015 - 2016 роки на підставі договору оренди землі № 42 від 05 березня 2004 року. 21 липня 2017 року він звернувся до відповідача із заявою про припинення договору оренди після збору поточного врожаю, на що отримав відмову.

Отримавши в подальшому типовий договір оренди землі від 05 березня 2004 року, вважав, що даний договір має бути визнаний недійсним, оскільки до типового договору, в порушення вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» не було додано документи, що є невід'ємною його частиною, а саме: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки, з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки, який зазначений в договорі. Державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий ОСОБА_2 лише 08 червня 2004 року після підписанні договору оренди.

Крім того, вказував, що державна реєстрація оренди земельної ділянки була проведена з порушенням вимог закону, а саме 05 жовтня 2017 року після смерті орендодавця ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, то вона підлягає скасуванню.

Зменшивши позовні вимоги в травні 2018 року, позивач просив визнати недійсним типовий договір оренди землі № 42 від 05 березня 2004 року та скасувати його державну реєстрацію від 25 червня 2004 року у Васильківському відділі земельних ресурсів та від 05 жовтня 2017 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2018 року позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ПСП ім. Т.Г. Шевченка заборгованості орендної плати залишено без розгляду за заявою позивача на підставі ст. 257 ЦПК України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції його доводи по суті позову не було взято до уваги, а при постановленні рішення було застосовано норми матеріального права, що не підлягали застосуванню.

Посилався на те, що на момент укладення оспорюваного договору 05 березня 2004 року земельна ділянка пл. 3,0212 га. перебувала у власності Васильківської районної державної адміністрації, оскільки лише розпорядженням 01 квітня 2004 року № 98 була передана у власність, а право власності на земельну ділянку виникло у ОСОБА_2 лише 08 червня 2004 року після укладення типового договору оренди землі, що судом першої інстанції було залишено поза увагою.

Вказував, що державна реєстрація оренди земельної ділянки була проведена з порушенням вимог закону, відтак вона підлягає скасуванню.

Також вказував на те, що незважаючи на чітко визначений порядок проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції, відкривши розгляд справи в порядку спрощеного розгляду, проводив слухання справи в загальному порядку, чим допустив порушення норм процесуального права України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 квітня 2017 року є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 3,0213 га., кадастровий № НОМЕР_1 на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Київської області, яка належала спадкодавцю ОСОБА_2, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Васильківською районною державною адміністрацією Київської області 08 червня 2004 року, зареєстрованого Васильківським районним відділом земельних ресурсів Київської області 08 червня 2004 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 5138 (а. с. 12 - 13).

За життя 05 березня 2004 року ОСОБА_2 було укладено типовий договір оренди землі № 42, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яке знаходиться в с. Тростинка Васильківського району Київської області пл. 3,0213 га. (а. с. 14 - 16).

Згідно п. 8 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання та державної реєстрації та діє до закінчення терміну оренди земельної ділянки. Термін оренди земельної ділянки складає 25 років, обчислення його починається з 01 березня 2004 року з підписанням акту приймання-передачі земельної ділянки від орендодавця орендарю. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цього разі орендар повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

В прикінцевих положеннях договору зазначено, що його невід'ємними частинами є: план або схема земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених законом; правовстановлюючий документ на земельну ділянку.

Договір зареєстровано у Васильківському відділі земельних ресурсів, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 червня 2004 року за № 1335.

21 квітня 2017 року ОСОБА_1 одержав орендну плату від ПСП ім. Т.Г. Шевченка в розмірі 3186,73 грн. за 2016 рік та в розмірі 6362,88 грн. за 2017 рік на підставі договору оренди № 42 від 05 березня 2004 року (а. с. 17 - 18).

21 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім'я виконавчого директора ПСП ім. Т.Г. Шевченка, в якій повідомив про свій намір здійснювати обробку земельної ділянки самостійно і просив після збору поточного врожаю сільськогосподарських робіт не проводити та виділити земельну ділянку на місцевості (а. с. 19). Листом від 20 серпня 2017 року № 142 ПСП ім. Т.Г. Шевченка повідомило позивача, що є сумлінним орендарем, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, а підстав для дострокового розірвання договору оренди землі немає (а. с. 20).

05 жовтня 2017 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме на підставі ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 вирішено провести державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 пл. 3,0213 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою Київська область, Васильківський район, Шевченківська сільська рада, згідно типового договору оренди землі від 05 березня 2004 року № 42 (а. с. 21, 73).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації договору оренди, суд першої інстанції виходив із того, що під час укладення договору оренди земельної ділянки волевиявлення сторін було вільним, його зміст не суперечить ЦК України та Закону України «Про оренду землі», сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, зареєстрований у встановленому законом порядку. Крім того, позивач не є стороною укладеного договору, за яким орендодавцем був його дід, а останнім та його представником не надано доказів, які б свідчили про недійсність укладеного договору оренди, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Суд також критично оцінив ствердження представника, як підставу для визнання договору недійсним, щодо фактичного часу набуття померлим права власності на спірну земельну ділянку та її розташування, оскільки вони є формальними та такими, що не перешкоджали у 2004 році фактичній передачі землі в оренду та отримання її власником орендної плати.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України в редакції станом на час укладення договору оренди, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» в редакції станом на час укладення договору оренди, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - е договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 125 - 126 ЗК України в редакції станом на час укладення договору оренди, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Разом із тим судом першої інстанції в порушення наведених вимог закону не було взято до уваги, що договір оренди від 05 березня 2004 року було укладено між ПСП ім. Т.Г. Шевченка та ОСОБА_2 до отримання останнім державного акту на право власності на земельну ділянку, який було видано лише 08 червня 2004 року.

Отже, на момент укладення договору оренди земельної ділянки у ОСОБА_3 було відсутнє право власності на земельну ділянку, якою він розпорядився, передавши її ПСП ім. Т.Г. Шевченка за вказаним договором.

Крім того предметом оренди згідно договору від 05 березня 2004 року є земельна ділянка за адресою с. Тростинка Васильківського району Київської області, а в державному акті на право власності на земельну ділянку вказана інша адреса - територія Шевченківської сільської ради Васильківського району Київської області, тобто предмет оренди відрізняється від земельної ділянки, право власності на яку в подальшому набув ОСОБА_3

Висновки суду першої інстанції щодо формальності цих підстав для визнання недійсним договору оренди не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки прямо суперечать ст. ст. 125 - 126 ЗК України, ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та відповідно ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції, відкривши провадження у справі в порядку спрощеного провадження, в подальшому провів судове засідання та ухвалив рішення в порядку загального позовного провадження без належних на те підстав.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦПК України якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутня відповідна мотивована ухвала суду про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем ПСП ім. Т.Г. Шевченка у відзиві на позовну заяву одночасно заявлено про застосування позовної давності (а. с. 49).

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. ст. 261, 262 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати договір оренди недійсним, посилаючись на підставу, яка виникла з 05 березня 2004 року та продовжувала існувати протягом всього часу до подачі позову.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2, із яким було укладено даний договір оренди, із моменту укладення договору до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 із позовом про визнання недійсним цього договору до суду не звертався, і позивачем не надано доказів, що попередній орендодавець не довідався або не міг довідатися про порушення свого права.

При цьому позов ОСОБА_1 як особою, яка змінила сторону орендодавця у зобов'язанні, пред'явлено лише в квітні 2018 року, тобто правом заявити вимогу про визнання договору оренди недійсним позивач скористався після спливу позовної давності, встановленої ст. 256 ЦК України.

Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності у спірних правовідносинах щодо визнання договору оренди недійсним, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити його клопотання і відмовити в задоволенні позову із підстав спливу позовної давності.

Як похідна, не підлягає задоволенню також вимога про скасування державної реєстрації договору оренди землі від 25 червня 2004 року у Васильківському відділі земельних ресурсів, запис у Державному реєстрі земель № 1335, та реєстрації права оренди від 05 жовтня 2017 року.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.