АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/453/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Болотова Є.В., Шахової О.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю: представника позивача Костюк Ю.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Костюк Юлії Володимирівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року ухваленого під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В.

по цивільній справі № 754/15825/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 06.06.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 90000, 00 доларів США строком до 06.06.2038 року. Відповідач ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, встановленими кредитним договором. Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши кредит. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 06.06.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній поручається за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі основного договору. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в свою чергу 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. На адресу відповідачів ПАТ «Альфа-Банк» були надіслані вимоги про виконання зобов'язань за вказаними договорами, однак до цього часу вимоги виконано не було. У зв'язку з чим, позивач і звернувся до суду та ставив питання про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованість на загальну суму 1 821 935,08 гривен.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового, за яким позовні вимоги позивача просив задовольнити повністю. Вказуючи на допущені порушення судом першої інстанції норми процесуального і матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення незаконного рішення.

13 грудня 2017 року Апеляційним судом м. Києва отримано заперечення відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Костюк Ю.В. Заперечуючи проти її доводів, відповідач зазначив, що вважає скаргу безпідставною та такою, що не відповідає вимогами закону, а доводи, викладені в ній - надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Апелянт не надав жодного доказу в підтвердження підстав своїх вимог, не спростував доводів та висновків суду викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Крім того, вказав на те, що висновки суду першої інстанції про припинення поруки відповідача ОСОБА_2 взагалі апелянтом не оскаржуються, а тому вимога щодо ухвалення нового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 суперечить доводам апеляційної скарги.

20 грудня 2017 року Апеляційним судом м. Києва отримано заперечення відповідача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Костюк Ю.В. Заперечуючи проти її доводів, відповідач зазначила, що суд першої інстанції вмотивовано відмовив у задоволенні позову, оскільки позиція суду була обґрунтована вимогами матеріального і процесуального права. Позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження факту отримання від ПАТ «Дельта Банк» документів, що засвідчують права кредитора за кредитним договором, інформацію що є важливою для здійснення прав кредитора, не підтверджено наявність у позивача касового документу про видачу ОСОБА_4 готівкових коштів у розмірі 90000,00 доларів США, що підтверджується листами ПАТ «Альфа-Банк» від 11.07.2014 та від 04.08.2014. Крім того, зазначила про те, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що ПАТ «Альфа-Банк» здійснив оплату ціни продажу (у частині саме кредитних зобов'язань відповідача ОСОБА_4.), відповідно до договору факторингу, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» від 15.06.2012 року, а також того, що банк отримав документацію, що є підтвердженням того, що позивач не набув право вимоги до боржника.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу, просила суд її задовольнити.

Представники відповідачів апеляційну скаргу не визнали, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволення виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно наявних в матеріалах справи документів, позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження факту отримання від ПАТ «Дельта Банк» документів, що засвідчують права кредитора за кредитним договором, не було підтверджено факт отримання кредитної справи ОСОБА_6, зокрема не підтверджено наявність у позивача касового документу про видачу відповідачу готівкових коштів у розмірі 90000,00 доларів США, що підтверджується листами ПАТ «Альфа-Банк» від 11.07.2014 року та 04.08.2014 року. Також зазначав про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що ПАТ «Альфа-Банк» здійснив оплату ціни продажу (у частині саме кредитних зобов'язань до ОСОБА_6), відповідно до договору, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ «Альфа-Банк" від 15.06.2012 року, а також того, що банк отримав документацію, що є підтвердженням того, що позивач не набув право вимоги до боржника.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявлених до відповідача ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки слід вважати припиненим у відповідності до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України. Так як кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя як шляхом направлення йому повідомлення так і пред'явленням позову до нього.

Розглядаючи спір колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи в зазначеній вище частині позовних вимог, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Представник ПАТ «Альфа-Банк» вказував в апеляційній скарзі про те, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо ненадання позивачем належних доказів на підтвердження факту отримання від ПАТ «Дельта Банк» документів, які засвідчують права кредитора за первісним договором, оскільки передача права вимоги відбулася відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» і в подальшому між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк».

Крім того судом не було враховано те, що оформлюючи договір відступлення права вимоги (ст. ст. 513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1082, 1084 ЦК України), сторони не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи розмір обсягу відповідальності як кредитора так і поручителя.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що 06.06.2008 року між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 2627/0608/45-0187, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 90 000,00 доларів США на строк до 06.06.2038 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,4% річних та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором. Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надав ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 90000, 00 доларів США.

06.06.2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту, згідно з кредитним договором.

25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

15.06.2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимог.

Відтак судом першої інстанції не спростовується факт переходу до ПАТ „ Альфа Банк" внаслідок укладення сторонами зазначених вище договорів права вимоги. Так як за п. 2. 3 умов якого права вимоги переходять від продавця (ПАТ «Дельта Банк») до покупця (ПАТ «Альфа Банк») та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання - передачі прав вимоги. Обов'язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати Акт приймання - передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем суми оплати першої частини загальної купівельної ціни згідно п. 3.2.1 договору у дату підписання.

Висновки суду вказують на відсутність надання позивачем доказів по справі, які б підтверджували саме правомірність заявленої вимоги до відповідачів - стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 821 935, 08 гривень, спростовували б заперечення відповідача - позичальника по справі в частині щодо неотримання коштів ( відсутність касового документу), правомірності розрахунку заборгованості що і є предметом даного позову та періоду нарахування заборгованості.

Слід зазначити, що подана апеляційна скарга хоча і містить посилання щодо скасування рішення суду, за яким було відмовлено в задоволенні вимог заявлених як до позичальника так і поручителя, однак будь-яких обґрунтувань неправомірності висновків суду щодо відмови у задоволенні вимог заявлених до поручителя не містить.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У той же час колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позов було пред'явлено до суду після сплину шестимісячного строку (встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України), за відсутності доказів щодо направлення вимоги про дострокове погашення боргу поручителю ОСОБА_2

Хоча п. 4 договору поруки від 06.06.2008 року передбачалось, у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов'язання та процентів за користування кредитом за пергою вимогою банку протягом 3-х банківських днів з моменту отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов'язань передбачених основним зобов'язанням, надісланою банком за адресою, зазначеною у реквізитах поручителя в цьому договорі.

У той же час, колегія суддів вважає, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду містить у собі висновки, які виходять за межі заявлених позивачем вимог, як підстав відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_4 а саме:

- судом вказується на те, що договір відступлення права вимоги був вчинений без відповідного дозволу ( ліцензії) оскільки договір був укладений ПАТ „Дельта - Банк" як клієнтом.

- а також, що укладенням даного правочину від 25.05.2012 року договору купівлі - продажу прав вимоги, а у подальшому і укладанням правочину від 15.06.2016 року щодо купівлі - продажу права вимоги були порушені права та особисті інтереси відповідача ОСОБА_4 як споживача послуг ПАТ „Сведбанк", оскільки при прийнятті відповідачем рішення щодо укладення з конкретним банком договору від 06.06.2008 року вона керувалася тим, що даний банк мав відокремлений підрозділ, який створить і забезпечить зручні і комфортні умови для особистого спілкування й вирішення всіх питань пов'язаних з укладенням, та з виконанням цього договору.

- містить висновки з урахуванням посилання на норми Закону України «Про захист прав споживача».

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при цьому не було взято до уваги відсутність зустрічних позовних вимог відповідача ОСОБА_4 щодо підстав визнання недійсним кредитного договору. А також рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2015 року у справі № 761/34300/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи: ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення висновків суду першої інстанції щодо правової оцінки укладених у справі правочинів ( договорів факторингу). Оскільки, зазначені договори факторингу недійсними за рішенням суду не визнавались, то вони є чинними.

У іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, ч.6 ст.147 Закону України « Про судоустрій і статус суддів", колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Костюк Юлії Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду першої інстанції щодо правової оцінки укладених у справі правочинів, в іншій частині ухваленого судового рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: