Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 607/8609/14-ц

провадження № 61-2409 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2016 року у складі судді Сташків Н. М. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Демковича Ю. Й., Загорського О. О., Хоми М. В.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2004 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб.

У період шлюбу ОСОБА_2 набув право власності на будівлю - станцію технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 та автомобіль «Peugeot», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Сторони мають різні погляди на сімейне життя, тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства, а тому просила розірвати шлюб.

Крім того, позивач зазначала, що оскільки нерухоме майно та автомобіль придбані у період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2014 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно з умовами якої розірвано шлюб між ними; визнано за ОСОБА_1 право власності на приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 354,3 кв.м, по АДРЕСА_1 у рахунок відшкодування вартості Ѕ частки вказаного нерухомого майна ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 грошову компенсацію - 50 000 грн; автомобіль «Peugeot», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, залишено у власності ОСОБА_2; провадження у справі закрито.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 вересня 2015 року скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2014 року та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні 16 листопада 2015 року до участі у справі залучено третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2015 року роз'єднано вказану цивільну справу на цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, про поділ майна подружжя.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року позовну заяву третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, про виключення об'єкта нерухомого майна з розподілу майна подружжя, повернуто ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі пункту першого частини третьої статті 121 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали) у зв'язку із поданням заяви про повернення їм позову.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на Ѕ частини приміщення станції технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 та Ѕ частини автомобіля «Peugeot», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, і стягнути з ОСОБА_2 50 тис. грн, сплачених нею на виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2014 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини приміщення станції технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 та на Ѕ частини автомобіля «Peugeot», 1997 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 тис. грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час шлюбу сторони набули право власності на приміщення станції технічного обслуговування автомобілів та автомобіль «Peugeot», 1997 року випуску, які є їхньою спільною сумісною власністю. При вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна подружжя суд виходив із презумпції рівності часток подружжя у набутому майні. Крім того, стягуючи із відповідача 50 тис. грн, суд указував про те, що ці кошти були сплачені позивачем на користь відповідача на виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою цього ж суду, яку скасовано ухвалою суду апеляційної інстанції. Оскільки ці кошти набуті відповідачем безпідставно, то вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 27 вересня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що приміщення станції технічного обслуговування автомобілів та автомобіль «Peugeot», 1997 року випуску, набуті сторонами за час шлюбу, а тому є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу між сторонами у рівних частинах. Наявність у відповідача боргових зобов'язань перед третіми особами, які виникли на підставі судового рішення, не є перешкодою для поділу майна подружжя, на яке позивач має право відповідно до закону. При цьому суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 50 тис. грн, як таких, що набуті ним безпідставно.

ОСОБА_3 у касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не звернули увагу на те, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського міськрайонного управління юстиції у межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження. Оскільки арешт на майно відповідача накладено до подання позивачем позову про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, то таке майно не підлягає поділу. Крім того, приміщення станції технічного обслуговування автомобілів не введено в експлуатацію, є об'єктом незавершеного будівництва та не підлягає поділу між сторонами. Позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів, сплачених позивачем на користь відповідача з метою виконання мирової угоди, мають вирішуватися шляхом пред'явлення нового позову про поворот виконання рішення суду у порядку, передбаченому положеннями статті 380 ЦПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 лютого 2014 року з ОСОБА_2 стягнено на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 585 598 грн, та на користь ОСОБА_4 - 157 193 грн. Боргові зобов'язання ОСОБА_2 перед третіми особами виникли у період шлюбу з ОСОБА_1 Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що подружжя, крім права спільної сумісної власності на майно, мають боргові зобов'язання, які підлягають виконанню подружжям у солідарному порядку.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду свої відзиви на касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у яких зазначали про законність і обґрунтованість рішень суду першої та апеляційної інстанцій, просили залишити їх без змін.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 червня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 15 листопада 2013 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будівля - станція технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 Тернопільської області, площею 354,3 кв.м.

Крім того, ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль «Peugeot», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що будівля - станція технічного обслуговування автомобілів, та транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно із частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено у судовому порядку. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 лютого 2014 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 541 863 грн та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 43 735 грн та на користь ОСОБА_4 - 143 825 грн та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 13 368 грн.

У межах виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання вказаного судового рішення, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 27 листопада 2013 року, накладено арешт на будівлю - станцію технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти позову, треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зазначали, що спірне нерухоме майно не підлягає поділу між подружжям, оскільки в межах виконавчого провадження на нього накладено арешт для забезпечення виконання ОСОБА_2 боргових зобов'язань перед ними.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, встановивши обсяг майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, правомірно погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для його поділу. Заборона відчуження нерухомого майна не є правовою підставою для відмови у позові про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, з наявної в матеріалах справи розписки, суди попередніх інстанцій встановили, що на виконання умов мирової угоди, затвердженої у цій справи ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2014 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50 тис. грн.

Оскільки ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 вересня 2015 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2014 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, то у ОСОБА_1 наявні правові підстави для витребування вказаних коштів у ОСОБА_2 відповідно до статті 1212 ЦК України, як такі, що набуті без відповідної правової підстави.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, а тому обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційних скарг про порушення судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2016 року та ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 27 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В.Черняк