ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5437/17Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/4817/22/18 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників справи: позивача-відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2; відповідача-позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4; представника Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації Вівчар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/5437/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2018 року, ухваленого суддею Братасюком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обгрунтування позову зазначає, що під час шлюбу у них з відповідачем народилася донька ОСОБА_6, 2007 року народження. Після перебування сторін спору в шлюбі близько двох з половиною років, з ініціативи відповідача шлюб було розірвано. З цього часу ОСОБА_3 відвідував доньку близько 2-3 разів (востаннє на день народження дитини в 2009 році), про дитину не турбується взагалі, не брав і не бере участі у вихованні дитини.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву про визначення способів його участі у вихованні доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Просив встановити наступний графік побачень з донькою: кожної 1,2,3 неділі місяця самостійно проводити час з донькою з 13.00 години до 18.00 години;

кожної 1,3 середи місяця самостійно проводити час з донькою з 16.00 години до 19.00 години з правом забирати дитину зі школи;

кожної 2,4 п'ятниці місяця самостійно проводити час з донькою з 16.00 години до 19.00 години з правом забирати дитину зі школи;

останніх вихідних кожного місяця забирати доньку в суботу о 14.00 годині з ночівлею до неділі 19.00 год.;

під час літніх канікул на 12 календарних днів самостійно їхати з донькою на відпочинок або забирати на проживання до себе.

Обгрунтовує позов тим, що ОСОБА_1 та її родина створювали йому перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки, будь-які його намагання зустрічатися з дитиною перетворювалися на сварку з ОСОБА_1, яка вкрай негативно відображалась на дитині, котра лякалась та плакала. Він неодноразово хотів побачитися з дитиною, купував їй подарунки та намагався надавати матеріальну допомогу, проте ОСОБА_1 та її батьки дитину до ОСОБА_3 не допускали, ховали в будинок, подарунки викидали, не відповідали на телефонні дзвінки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), третя особа Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав стосовно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовлено, із висловленням застереження ОСОБА_3, що в разі продовження ухиляння від обов'язку по вихованню дитини він може бути позбавлений батьківських прав.

Позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) про визначення способів участі у вихованні дитини задоволено частково.

Визначено ОСОБА_3 наступний спосіб участі у вихованні дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1: встановлено графік побачень у 1,3 суботу та 2,4 неділю місяця; перше побачення батька та дитини зобов'язано провести в присутності психолога Тернопільського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1, посилаючись на його невідповідність обставинам справи та нормам матеріального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Вказує, що відповідач не спілкувався із дочкою останні дев'ять років. Суд не звернув увагу на докази, які засвідчують негативне, відсторонене ставлення дитини до ОСОБА_3 та розглянув справу без врахування думки, потреб та інтересів самої дитини ОСОБА_6 Підкреслює, що негативні наслідки, які може викликати примусове спілкування дитини з чоловіком, якого вона не знає і не сприймає як батька, є цілком реальними та прогнозованими.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_4, в інтересах ОСОБА_3, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на постійні перешкоди у побаченнях ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_6, які навмисно чиняться ОСОБА_1 Заперечила проти негативних емоцій, які може викликати побачення дитини з батьком, оскільки судом зобов'язано провести першу зустріч у присутності психолога.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006 року по 19.06.2009 року, й від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження від 11.09.2007 року НОМЕР_1.

Після розірвання шлюбу між сторонами спору склались ворожі відносини, дитина проживає з матір'ю та її родичами у с.Смиківці Тернопільського району Тернопільської області і навчається у загальноосвітній школі №10 в м.Тернополі.

У будинку за адресою АДРЕСА_2, в котрому проживає дитина сторін спору, для останньої створено усі належні умови проживання та розвитку.

Як пояснила в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1, після перебування сторін спору в шлюбі близько двох з половиною років, з ініціативи відповідача, шлюб було розірвано. З цього часу ОСОБА_3 відвідував доньку близько 2-3 разів (востаннє на день народження дитини в 2009 році), про дитину не турбується, не брав і не бере участі у вихованні дитини.

Натомість ОСОБА_3 суду пояснив, що він дійсно з 2009 року фактично відсутній в житті доньки, проте ця відсутність має вимушений характер - після одруження з ОСОБА_1 вони проживали з її батьками в с.Смиківці Тернопільського району Тернопільської області. Разом з тим, у сторін спору життя не склалося через постійні сварки та суперечки, прояви відвертої зневаги до ОСОБА_3 зі сторони батьків ОСОБА_1 Із часу розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 та її родина створювали йому перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки. Весь час після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 постійно намагався довідатися якусь інформацію про доньку від родичів та знайомих ОСОБА_1

Позивач за зустрічним позовом за освітою інженер-програміст, працює у ТОВ «ВІП комп'ютери» менеджером з продажу з 2006 року - за місцем роботи характеризується позитивно, має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1.

12.09.2017 року за місцем проживання ОСОБА_3 спеціалістом ССД Тернопільської міської ради було складено акт обстеження житлово-побутових умов, за яким стверджена наявність задовільних санітарно-гігієнічних умов проживання та наявності у квартирі окремої дитячої кімнати для дівчинки, у якій є всі необхідні речі для розвитку та проживання. У кімнаті проживає донька ОСОБА_3 від другого шлюбу - ОСОБА_5.

Згідно з протоколом індивідуального діагностичного обстеження ТЗОШ І-ІІІ ст.№10 з 09.09.2017 року по 11.09.2017 року учениці 4-Б класу ОСОБА_6. контакт з дорослими остання встановлює швидко, приймає завдання і виконує його охоче, на запитання відповідає впевнено. Результати тесту показали прийняття дитиною реально існуючої ситуації, низький рівень емоційних зв'язків із членами сім'ї; дитина знаходиться в атмосфері постійної і надмірної опіки, яка оточує її. Ставлення до батька: в жодній з проведених методик батько не фігурує, як складова сім'ї. Під час бесіди дитина розповіла, що батька ніколи не бачила і жодного разу не спілкувалась з ним. Рекомендації: формувати позитивний образ сім'ї, покращувати емоційний зв'язок між членами родини.

За клопотанням ОСОБА_1 та її представника, 01.03.2018 року практичним психологом відділу соціальної роботи Тернопільського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді та працівником ССД Тернопільської РДА було проведено бесіду з дитиною ОСОБА_6, 2007 року народження, за результатами проведення котрої складено в письмовій формі за №1-75/3 Інформацію щодо проведення психологічного обстеження. Відповіді дитини на поставлені питання носять позитивний характер і свідчать про те, що дівчинка володіє певною самостійністю, здатна приймати рішення, достатньо соціалізована. Вірить у власні сили і може покладатися на себе навіть у складних ситуаціях. Жорсткої залежності дитини від матері чи батька не виявлено. Помічено, що дитина уникає в коментарях слово "тато", про ситуації, де зображено батька, говорить в загальному або застосовує слово "сім'я".

Допитана на клопотання сторони ОСОБА_1 в апеляційному суді, в присутності психолога Тернопільського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді ОСОБА_7 малолітня ОСОБА_6 пояснила, що батька свого вона не знає і не бажає зустрічатися з ним. Колегія суддів оцінює дані пояснення малолітньої у сукупності із іншими обставинами справи і вважає їх такими, що зроблені під впливом оточення дитини - матері ОСОБА_1 та членів її родини, які перебувають у тривалих ворожих стосунках із батьком дитини.

Відповідно до ст.3 Конвенції "Про права дитини" (далі - Конвенція), схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року та ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-XII, вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В п.15 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Отже, ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

Доказів винного, свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо дитини позивач за первісним позовом суду не надала і судом таких обставин не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (рішення від 18.12.2008 року), зокрема зазначав про наступне: «п. 47… право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. The United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Позбавлення батьківських прав - це санкція, застосовувана в тих випадках, коли здоров'я, фізичний, психічний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження або злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Як випливає із матеріалів справи та встановлено колегією суддів, ОСОБА_3 бажає спілкуватись із донькою та піклуватись про неї, приймати участь у вихованні дитини, у зв'язку з чим подав зустрічний позов про визначення способів його участі у вихованні дитини, а тому вважати, що відповідач злісно не виконує обов'язки по вихованню дитини немає підстав.

За правилами ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА №02-1538/01-10 від 10.10.2017 року позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно його доньки ОСОБА_6, 2007 року народження, з огляду на вчинення ОСОБА_1 та її батьками постійних перешкод у спілкуванні ОСОБА_3 з донькою, є недоцільним. Також зазначено, що батько усіма силами добивався зустрічі з донькою, проте мати дівчинки жодного разу не пустила його до дитини, зачиняла ворота та вхідні двері, не відповідала на телефонні дзвінки.

Відмовляючи у позові про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, суд виходив з того, що така санкція є крайнім заходом впливу до осіб, які умисно не виконують батьківських обов'язків, а оскільки відповідач на виправдання своєї відсутності у житті дитини протягом тривалого періоду надав суду належні та допустимі докази, з'являвся в органи опіки та піклування, висловлювався категорично проти позбавлення батьківських прав щодо доньки, а тому, з урахуванням висновку комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА №02-1538/01-10 від 10.10.2017 року, немає підстав для позбавлення його батьківських прав. Разом з тим, суд прореагував на невиправдану пасивність відповідача у відстоюванні своїх батьківських прав та попередив його, що він може бути позбавлений батьківських прав у разі продовження ухиляння від обов'язку по вихованню дитини.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визначення способів участі у вихованні дитини, суд керувався правом батька і дитини на безперешкодне спілкування між собою та встановив графік побачень з урахуванням рекомендацій висновку комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА №02-1538/01-10 від 10.10.2017 року.

Апеляційний суд з висновками місцевого суду погоджується, як такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам: протоколу індивідуального діагностичного обстеження практичного психолога від 11.09.2017 року, проведеного по місцю навчання дитини в ТЗОШ І-ІІІ ст.№10, та Інформації №1-75/3 від 01.03.2018 р. щодо проведення психологічного обстеження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, зводяться до переоцінки доказів, які судом першої інстанції правильно оцінено в сукупності зі встановленими обставинами справи, і які не можуть бути переоцінені судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів критично ставиться до посилань ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що примусове спілкування її доньки з чоловіком, якого вона не знає і не сприймає як батька, може викликати негативні наслідки, оскільки у всіх проведених індивідуальних психологічних обстеженнях ОСОБА_6 зафіксовано її достатню соціалізованість; швидкість та легкість встановлення контакту з незнайомими людьми. Серед рекомендацій психолога виділено формування у дитини позитивного образу сім'ї, покращення емоційного зв'язку між членами родини, чого зробити не виявиться можливим за відсутності у її житті батька. Окрім того, за рекомендаціями висновку комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА №02-1538/01-10 від 10.10.2017 року перше побачення батька та дитини зобов'язано провести в присутності психолога Тернопільського районного центру соціальних служб для сім' ї, дітей та молоді, що допоможе попередити будь-які негативні наслідки.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, що тривалий час відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не спілкувався зі своєю дочкою останні дев'ять років, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які ствердили про умисне створення ОСОБА_1 та членами її родини перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з донькою ОСОБА_6, що також зафіксовано у висновку комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА №02-1538/01-10 від 10.10.2017 року.

З урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та усталеної судової практики національних судів, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які злісно не виконують батьківських обов'язків, умисно ухиляючись від цих обов'язків, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що таких обставин по справі не встановлено, а тому в позові ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо їхньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, слід відмовити, одночасно частково задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_3 про визначення способів участі у вихованні дитини з урахуванням запропонованого органом опіки та піклування графіку та умов побачення ОСОБА_3 з дитиною.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 13 листопада 2018 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.