Справа № 456/26/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Янко Б.Я.
Провадження № 22-ц/811/182/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області в складі судді Янка Б.Я. від 26 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Стрийської міської ради Львівської області, Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, ОСОБА_2, Стрийського міськрайонного управління юстиції про визнання протиправними та скасування рішення виконавчого комітету Стрийської міської та ін., -

в с т а н о в и л а :

рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано п. 2 в частині п. 3 Додатку № 3 до Рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 24.09.2013р. № 232 «Про оформлення та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна». Скасовано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 22.05.2014 року про право власності на нерухоме майно видане Стрийською міською радою ОСОБА_2. Скасовано рішення державного реєстратора Коцевич Світлани Миронівни індексний номер: 14144290 від 02.07.2014 року та державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень ОСОБА_2, індексний номер: 14144290 від 02.07.2014 року. Стягнуто з відповідачів Стрийської міської ради, виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, ОСОБА_2, Стрийського міськрайонного управління юстиції у Львівській області в користь ОСОБА_4 по 365 (триста шістдесят п'ять) гривень 25 копійок судового збору.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Вважає рішення несправедливим, незаконним, ухваленим при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради народних депутатів Львівської області від 20.03.86р. №134 «Про дозвіл громадянам м. Стрия на проведення добудов», йому було дозволено обладнати в об'ємі горища комунального житлового будинку АДРЕСА_1 кімнати для творчої праці. Вказує на те, що судом не враховано того факту, що вказане рішення є чинним. Зазначає, що виконавчий комітет Стрийської міської ради народних депутатів, приймаючи рішення про надання дозволу на обладнання в об'ємі горища комунального житлового будинку АДРЕСА_1 кімнат для творчої праці фактично розпорядився державною власністю, а не власністю мешканців цього будинку. Зазначає, що вказане рішення жодним чином не порушує права та інтереси всіх мешканців та співвласників будинку АДРЕСА_1. Вказує на те, що рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 21.03.2003р. №144 «Про надання дозволу на будівництво, добудову, реконструкцію житлових будинків, господарських споруд, виготовлення будівельних паспортів на побудовані будівлі громадянам міста» було підтверджено його право на переобладнання кімнат для творчої праці над квартирою №2, які використовував як художник у житлові приміщення. Крім цього, вказує на те, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013 року у справі №2а-744/11, як і ухвала Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2013 року та постанова Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 травня 2012 року ґрунтуються на неповному з'ясуванні всіх обставин, оскільки в матеріалах адміністративної справи відсутнє рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради народних депутатів Львівської області від 20.03.86р. №134 «Про дозвіл громадянам м. Стрия на проведення добудов». Також, зазначає, що висновок, викладений у рішенні про те, що відповідач ВК Стрийської міської ради, приймаючи оспорюване рішення в частині п.3 Додатку №3 фактично розпорядився не своєю власністю, а власністю ОСОБА_4, передавши її третім особам, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_4 не була співвласником кімнат для творчої праці.

В судове засідання окрім відповідача ОСОБА_2 та його представника, решта учасники (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також і те, що від представників позивача та відповідачів Стрийської міської ради та виконавчого комітету Стрийської міської ради до суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах мотивів позовної заяви, заперечень на позовну заяву, апеляційної скарги та відзиву на неї, а також усних та письмових пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 11, ч. 2 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.97 N 280/97-ВР, ст. 358, 386 ЦК України, ст. 113 ЦК УРСР 1963 року, ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішення Конституційного суду України від 2 березня 2004 року N 4-рп/2004 у справі N 1-2/2004 та задовольняючи позов, - виходив з того, що позивач ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2, а відповідач ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого Стрийською районною і м. Стрия державною адміністрацією, копія якого наявна в матеріалах справи, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 В листопаді 2014 року позивачем ОСОБА_4 отримано копію рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області «Про оформлення та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна» № 232 від 24.09.2013р. з відповідними додатками, згідно з яким оформлено право власності на об'єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. В п. 2 Рішення виконкому № 232 від 24.09.2013р. «Про оформлення та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна» зазначено - оформити право власності наймачів квартир на квартири в м. Стрий, приватизація, яких проводиться згідно з додатками № 1,2,3 та видати власникам свідоцтво про право власності. В п.3 додатку № 3 до рішення виконкому № 232 від 24.09.2013 року зазначено - оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1(заг. пл. - 108 кв.м., житл. пл. - 67,1 кв.м.) в зв'язку із реконструкцією та надати підвальні приміщення в користування - V-13,2 кв.м.; VI - 21,6 кв.м.; VII - 11,7 кв.м. власник квартири ОСОБА_2. Виходячи з положень закону ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та позивач ОСОБА_4, є співвласниками допоміжних приміщень (підвалів, горища) в будинку на АДРЕСА_1. Однак, в ході розгляду справи з'ясовано, що позивач згоди на таке оформлення права власності не давала, жодного реального розподілу спільної власності між мною та іншими співвласниками не проводилось. Проте, приймаючи оспорюване рішення від 24.09.2013р. № 232 «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 (заг. пл. - 108 кв.м., житл. пл. - 67,1 кв.м.) в зв'язку із реконструкцією та надання підвальних приміщень в користування - V-13,2 кв.м.; VI - 21,6 кв.м.; VII - 11,7 кв.м. власнику квартири ОСОБА_2», виконавчий комітет Стрийської міської ради повинен був дослідити правовідносини, зміст яких визначається цими рішеннями, повинен був перевірити, чи не порушуються такими діями права інших осіб, а саме - інших жителів будинку АДРЕСА_1 для того щоб не допустити порушення прав та законних інтересів громадян, які Стрийська міська рада, як орган місцевого самоврядування покликана захищати і забезпечувати, і які, відповідно до Конституції України, мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Таким чином, п. 2 в частині п. 3 Додатку № 3 до рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 24.09.2013р. № 232 «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 (заг. пл. - 108 кв.м., житл. пл. - 67,1 кв.м.) в зв'язку із реконструкцією та надання підвальних приміщень в користування - V-13,2 кв.м.; VI - 21,6 кв.м.; VII - 11,7 кв.м. власнику квартири ОСОБА_2» прийнято виконавчим комітетом Стрийської міської ради у межах повноважень що передбачені Конституцією та законами України проте необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, без дотримання принципу рівності перед законом, та без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача та третіх осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване вказане рішення, що, є підставою для визнання п. 2. в частині п. 3 Додатку № 3 до вказаного рішення протиправним та його скасування. Таким чином, відповідач - виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області, приймаючи оспорюване рішення в частині п. 3 Додатку № 3 фактично розпорядився не своєю власністю, а власністю позивача ОСОБА_4, передавши її третім особам. Також, слід зазначити, що 25.07.2011 року ОСОБА_4 було отримано виписку з рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 28.04.2011р. № 152 «Про оформлення та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна», та виписку з рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 21.05.2003р. № 144 «Про надання дозволу на будівництво, добудову реконструкцію житлових будинків, господарських споруд, виготовлення будівельних паспортів на побудовані будівлі громадянам міста». Згідно пп. 1.2. п. 1 рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 21.05.2003р. № 144 «Про надання дозволу на будівництво, добудову реконструкцію житлових будинків, господарських споруд, виготовлення будівельних паспортів на побудовані будівлі громадянам міста» дозволено будівництво двох мансардних кімнат в об'ємі горища площею 21,8 кв.м. та 13,0 кв.м. гр. ОСОБА_2, жителю АДРЕСА_1., при цьому позивач згоди на проведення такого будівництва не давала. Будучи незгідною з рішеннями виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області позивачка звернулась для захисту порушеного свого права до суду. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі № 147790/12 за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання протиправними та скасування рішення від 28.04.2011 №152 «Про оформлення та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна», та рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 21.05.2003 №144 «Про надання дозволу на будівництво, добудову, реконструкцію житлових будинків, господарських споруд виготовлення будівельних паспортів на побудовані будівлі громадянам міста», було скасовано постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 травня 2012 року та прийнято нову, якою позов задоволено. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 18.06.2013р. у справі № К/800/18943/13 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року залишено без змін. Таким чином судами (Львівським апеляційним адміністративним, та Вищим адміністративним судом України) було встановлено: що на момент прийняття виконавчим комітетом Стрийської міської ради оскаржуваного рішення від 21.05.2003р. № 144 «Про надання дозволу на будівництво, добудову, реконструкцію житлових будинків, господарських споруд, виготовлення будівельних паспортів на побудовані будівлі громадянам міста» діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, нормами якого визначалось поняття спільної власності з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Оскільки спільна часткова власність створюється за участю всіх співвласників, то будь-які дії щодо майна, яке є правом спільної часткової власності, мають проводитись лише за наявності згоди всіх співвласників. Будучи власником квартири позивач не давала своєї згоди на проведення реконструкції житлового будинку, що реалізовано шляхом будівництва двох мансардних кімнат в об'ємі горища площею 21,8 кв.м та 13,0 кв.м власниками квартири АДРЕСА_1, жодного реального розподілу спільної власності між нею та третіми особами не проводилось. Також суд критикою ставиться до показів свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, котрі в судовому засіданні показали, що відповідачу ОСОБА_2 справді надавалась кімната для праці як художнику та підвальні приміщення під будинком, оскільки предметом спору являється факт реконструкції квартири та її приватизація, хоча не заперечили факту прибудови до квартири АДРЕСА_1. На підставі вищенаведеного, взявши до уваги ті факти, що: позивач ОСОБА_4 своєї згоди на проведення реконструкції приміщення не надавала, доказів на спростування такого відповідачами не пред'явлено та не здобуто в ході розгляду справи, а також враховуючи, що конституційні принципи на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право власності, не можуть бути скасовані або звужені, суд прийшов до висновку про протиправність оскаржуваного рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 24.09.2013 року № 232 «Про оформлення та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна», а тому позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Позивач ОСОБА_4 звернулась в суд з позовною заявою, в якій просила постановити рішення, яким:

-визнати протиправним та скасувати п.2 в частині п.3 Додатку № 3 до Рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 24.09.2013 року № 232 «Про оформлення та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна»;

-скасувати свідоцтво серії НОМЕР_2 від 22.05.2014 року про право власності на нерухоме майно, видане Стрийською міською радою, Львівської області ОСОБА_2;

-скасувати рішення державного реєстратора Коцевич С.М., індексний номер: 14144290 від 02.07.2014 року та державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень ОСОБА_2, індексний номер: 14144290 від 02.07.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2. 10.11.2014 року вона звернулась до виконавчого комітету Стрийської міської ради із запитом про надання інформації в порядку визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації». 15.11.2014 рок вона отримала копію рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області № 232 від 24.092013 року з відповідними додатками. Згідно із п.2 даного рішення виконкому зазначено - оформити право власності наймачів квартир на квартири в м. Стрий, приватизація, яких проводиться згідно з додатками № 1,2,3 та видати власникам свідоцтво про право власності. В п.3 додатку № 3 до рішення виконкому № 232 від 24.09.2013 року зазначено - оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1 (заг. пл. - 108 кв.м., житл. пл. - 67,1 кв.м.) в зв'язку із реконструкцією та надати підвальні приміщення в користування - V-13,2 кв.м.; VI - 21,6 кв.м.; VII - 11,7 кв.м. власник квартири ОСОБА_2. Виходячи з положень закону гр. ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та вона є співвласниками допоміжних приміщень (підвалів, горища) в будинку на АДРЕСА_1. Однак вона, згоди на таке оформлення права власності не давала, жодного реального розподілу спільної власності між мною та іншими співвласниками не проводилось. Враховуючи наведене, вона змушена була звернутись до суду із даним позовом.

Відповідно до ст. 382 ЦК України (станом на 2013 рік), квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Також, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_14 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків № 1-2/2004 р). від 02 березня 2004 року, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Як вбачається із матеріалів справи - позивачка є власником квартири АДРЕСА_2, а відповідно до згаданих норм закону та їх тлумачень Конституційним судом, і співвласником на праві спільної сумісної власності інших приміщень двоквартирного будинку, що забезпечують потреби усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Спірним ж рішенням органу місцевого самоврядування, виданим на його підставі свідоцтві про право власності, а також здійсненою державною реєстрацією права власності, - у власність відповідача ОСОБА_2 передано приміщення, які влаштовані на горищі згаданого будинку, що слід вважати є приміщенням спільного користування (горище) та забезпечує потреби усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно одноосібне рішення (оспорюване Рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради №232 від 24.09.2013р.) про оформлення та реєстрацію права власності на таке за відповідачем ОСОБА_2; видання оспорюваного свідоцтва про право власності на таке; реєстрація права власності на таке без згоди та відома інших власників квартир та нежитлових приміщень у будинку (зокрема і позивачки) порушують їх права та інтереси як власників таких приміщень, які підлягають захисту у спосіб обраний позивачем.

Крім цього слід вказати і про те, що згаданим рішенням фактично підмінено правочин та за таким передано у одноосібну власність ОСОБА_2 і частину приміщень, що були приватизовані ним та його членами сім'ї як квартира АДРЕСА_1, загальною площею 52,4 кв.м.

Факт ухвалення виконавчим комітетом Стрийської міської ради народних депутатів рішення №134 від 20.03.1986 року про дозвіл ОСОБА_2 обладнати в об'ємі горища комунального житлового будинку АДРЕСА_1 - кімнат для творчої праці, у зв'язку із нормами ЦК УРСР, що діяла на час його винесення, а також не реалізацією такого відповідачем до ухвалення Закону України «Про власність» (1991 рік), Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (1992 рік), Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (2001 рік), норми яких розтлумачені у згаданому рішенні Конституційного Суду України, а також набрання законної сили Цивільним Кодексом України, - жодного значення не має.

Так, жодний конкретно визначений об'єкт (майно) відповідачу у об'ємі горища у передбаченому законом порядку у одноосібне користування чи у власність переданий не був і відповідно ухвалюючи спірне рішення органом місцевого самоврядування вирішено питання про передачу власність відповідача ОСОБА_2 спільного майна, що належало співвласникам квартир будинку. У зв'язку з чим попередньо і були скасовані попередні рішення цього ж органу місцевого самоврядування №144 від 21.05.2003 року «Про надання дозволу на будівництво, добудову, реконструкцію житлових будинків, господарських споруд, виготовлення будівельних паспортів на побудовані будівлі громадянам міста» в частині п.п.1.2 п.1 (що стосуються добудови у об'ємі горища відповідача ОСОБА_2.), а також п.п. 1.7 рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради від 28.04.2011 року №152 «Про оформлення те реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна».

Про вказане окрім національного законодавства вказано і в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 1, Протоколу до Конвенції) та йдеться у ряді рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04)від 10 лютого 2010 року.

Так, у рішенні вказано:

«38. Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ), по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102).

39. Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

40. Вимога законності, яка випливає з Конвенції ( 995_004 ), означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі "Ентрік проти Франції" (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія A, N 296-A, сс. 19-20, п. 42). Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з'ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі "Кушоґлу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), N 48191/99, п. 50, від 10 травня 2007 року). Отже, хоча Суд має лише обмежену компетенцію з перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що при застосуванні закону в тій чи іншій справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення (див. рішення у справах "Компанія "Анхойзер Буш" проти Португалії" (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [GC], N 73049/01, п. 83, ECHR 2007-I, "Кузнецов та інші проти Росії" (Kuznetsov and Others v. Russia), N 184/02, пп. 70-74 і 84, від 11 січня 2007 року, "Педурару проти Румунії" (Paduraru v. Romania), N 63252/00, п. 98, ECHR 2005-... (витяги), "Совтрансавто-Холдинг" проти України" ( 980_043 ) (Sovtransavto Holding v. Ukraine), N 48553/99, пп. 79, 97 і 98, ECHR 2002-VII, згадані вище рішення у справах "Беєлєр проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 108, ECHR 2000-I, "Кушоґлу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), пп. 50-52, а також, mutatis mutandis, рішення у справі "Цирліс і Кулумпас проти Греції" (Tsirlis and Kouloumpas v. Greece) від 29 травня 1997 року, Reports of Judgments and Decisions 1997-III, пп. 59-63).

b) Стверджувана незаконність інвестиційного контракту, укладеного без згоди заявників

41. Суд відмічає спільність позицій сторін у тому, що до реконструкції горище, про яке йдеться, належало на праві спільної власності всім власникам квартир у будинку, включно із заявниками. Отже, стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ) застосовна в цій справі. Відповідно рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном у значенні першого речення зазначеної статті.

42. Суд зауважує, що, вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу ( 1540-06 ) для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт (див. пункти 16 і 23 вище). Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту.

43. Суд зазначає, що в кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів.

44. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону.

45. У зв'язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу ( 994_535 ).

c) Стверджувана незаконність позбавлення заявників їхньої частки власності на горище

46. Беручи до уваги зазначені вище висновки, що із самого початку заявники мали право на частку власності на горище, Суд вважає встановленим той факт, що після переобладнання горища під мансардний поверх, який було передано інвесторам, заявники втратили своє майно. Отже, їх позбавили їхнього майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ).

47. Як свідчать документи в матеріалах справи, рішення про передачу мансардного поверху інвесторам було ухвалено районною радою одноособово на підставі закону, який уповноважує її розпоряджатись комунальним майном. 29 січня 2003 року, керуючись статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) (див. пункт 24 вище), Святошинський суд залишив це рішення без змін, зазначивши, що будинок, про який ідеться в цій справі, є комунальною власністю.

48. Із зауважень Уряду або інших матеріалів справи не вбачається, що висновки суду за статтею 60 зазначеного вище Закону можуть узгоджуватися з посиланням суду на статтю 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( 2482-12 ) та статтю 113 Цивільного кодексу України ( 1540-06 ) (див. пункти 23 і 25 вище). Зокрема, керуючись цими статтями, суд зазначив, що будинок і його горище належать на праві спільної часткової власності всім власникам квартир і тому повноваження місцевого органу щодо розпорядження горищем обмежується часткою трьох неприватизованих квартир.

49. З тексту рішення Святошинського суду не вбачається, що в певний момент після укладення інвестиційного контракту, який аналізувався з точки зору статті 113 Цивільного кодексу України ( 1540-06 ), та перед передачею мансардного поверху інвесторам на підставі статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) заявники або інші власники квартир передали їх право на горище місцевому органу чи принаймні делегували йому право розпоряджатись ним. Навпаки, у своїй апеляційній скарзі заявники наполягали, що вони вважали себе співвласниками горища до того часу, коли його було передано інвесторам.

50. Апеляційний суд м. Києва залишив рішення Святошинського суду без змін. Однак, формально не заперечуючи його обґрунтування, цей суд замість роз'яснення застосовності статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) щодо передачі горища визнав, що право власності на нього органу місцевого самоврядування ґрунтується на іншому положенні Цивільного кодексу (статті 119, див. пункт 23 вище), яке врегульовує питання збільшення розміру частки учасника у спільній власності в разі його інвестування у збільшення спільної власності. Згідно з цією статтею попередньою умовою збільшення зазначеної частки є згода співвласників на проведення відповідних робіт і проведення їх за кошти співвласника, якому передається право на відповідне майно. Апеляційний суд не пояснив, яким чином таких попередніх умов було дотримано у цій справі, де інвестиційний контракт був укладений органом влади, який заявив, що є одноосібним власником будинку (див. пункт 8 вище), а реконструкцію було здійснено коштом третьої особи.

51. Суд зазначає, що протягом певного часу після прийняття нового приватизаційного законодавства існувала неоднозначна практика судів, про що свідчать приклади судових рішень, надані заявниками (див. пункти 27-28 і 35 вище). Суд також висловлює своє розуміння того, що органи влади, зокрема національні суди, потребували певного часу для того, щоб у новій ситуації напрацювати відповідну практику з вирішення питань про експлуатацію допоміжних приміщень. Він зазначає, що труднощі тлумачення застосовного законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який зрештою дав роз'яснення цього питання, визнавши наявність у власників приватизованих квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку (див. пункт 26 вище).

52. Однак, як видно з матеріалів справи, не існувало чітких законодавчих положень, які були б підставою для припинення прав часткової власності заявників на горище їхнього будинку.

53. Отже, заявників позбавили їхнього майна незаконно.

54. У зв'язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу ( 994_535 )».

В зв'язку з цим доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра