Провадження №22-ц/772/279/2018
Головуючий у суді першоїї інстанції Ан О. В.
Доповідач :Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача);

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року, ухвалене під головуванням судді Ан О.В., повний текст якого складено 23 лютого 2016 року,

в справі №127/27237/15-ц

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до Акціонерної компанії «Укрресурси» (відповідач)

про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки,

встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду з позовом, у якому просив стягнути з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» (далі - ДАК «Укрресурси», відповідач) на його користь середньомісячний заробіток при звільненні за період з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року в розмірі 575750 грн. та компенсацію за дні щорічних невикористаних відпусток за період з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року, тобто за 3 роки 6 місяців 22 дні на суму 49950 грн., а всього разом на суму 623700 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що наказом ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року змінена дата його звільнення з посади заступника директора заводу «Модуль» з 08 травня 2012 року на нову - 01 грудня 2015 року та видана трудова книжка.

Позивач вказував, що його місячний заробіток на зазначеній основній посаді був встановлений у розмірі 9000 грн., а за сумісництвом посади головного бухгалтера - ще 4500 грн. (50% від 9000 грн.).

Посилаючись на те, що відповідачем при звільненні не проведено з ним повного розрахунку, чим порушено його законні права, ОСОБА_2 просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позовної вимоги в частині стягнення з ДАК «Укрресурси» середньомісячного заробітку при звільненні з роботи, а саме в частині оплати 4500 грн. за сумісництво посади головного бухгалтера заводу «Модуль».

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року в цій частині скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 травня 2016 року про виправлення описки, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 25446 грн. 57 коп. грошової компенсації на невикористані щорічні відпустки за період з 09 травня 2015 року до 01 грудня 2015 року.

В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані відпустки скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки ОСОБА_2 не оскаржувалося, не було предметом касаційного перегляду відповідно до вимог статті 335 ЦПК України і не скасовувалося касаційним судом, а відтак не є предметом нового апеляційного розгляду.

Визначаючи межі розгляду справи суд керується вимогами статті 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 6 статті цієї статті в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

22 січня 2018 року ОСОБА_2 подав заяву, в якій посилаючись на тривалість розгляду справи і зміну обставин, та вважаючи, що це не є зміною підстави і предмету позову, з посиланням на статтю 117 КЗпП України просить стягнути з ДАК «Укрресурси» на його користь середньомісячний заробіток в 13500 грн. за період з 07 березня 2017 року (до вказаної дати кошти стягнуто іншим судовим рішенням Апеляційного суду) по 22 січня 2018 року (час вирішення справи) в сумі 13500*10 міс. 15 днів = 141750 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав і пояснив, що звернувся до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки повного розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України, а тому відповідна вимога має бути задоволена за період часу з 7 березня 2017 року, бо до цього часу відповідні суми стягнуто іншими рішеннями, і до моменту повторного розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України апеляційний суд не приймає і не розглядає зазначені вимоги та підстави позову з огляду на таке.

З позовною заявою про стягнення середнього заробітку і компенсацій за невикористані дні відпусток ОСОБА_2 звернувся до суду 04 грудня 2015 року (а.с. 1).

В обґрунтування позову посилався на те, що наказом за №1 від 01.12.2015 року ДАК «Укрресурси» змінена дата його звільнення з посади заступника директора заводу «Модуль» на нову дату звільнення - 01.12.2005 року та видана трудова книжка.

Позивач вказував, що заочним рішенням Вінницького міського суду від 08.07.2015 року, що набуло законної сили, встановлено його місячний заробіток на основній посаді заступника директора в сумі 9000 грн., а також заробіток за сумісництвом посади головного бухгалтера 4500 грн. (50% від 9000 грн.).

Оскільки відповідач ДАК «Укрресурси» затримує проведення з ним повного розрахунку при звільненні, чим порушує його права, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, а також не нарахував й не виплатив йому відповідно до статті 83 КЗпП України компенсацію за дні щорічних невикористаних відпусток, позивач посилаючись на вищевказані норми трудового законодавства, а також статтю 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача: середньомісячний заробіток при звільненні за період з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року (42,5 міс. * 13500 грн.) = 573750 грн., та компенсацію за дні щорічних невикористаних відпусток за період з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року, тобто за 3 роки 6 місяців 22 дні на суму 49950 грн., а всього 623700 грн. (а.с. 1).

Під час провадження в справі в суді першої інстанції позивач не змінював підставу й предмет позову, а також строки стягнення в установленому законом порядку, а саме шляхом подання письмової заяви відповідно до статті 31 ЦПК України 2004 року.

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 15 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерної компанії «Укрресурси» про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданій до суду 29 лютого 2016 року (а.с. 56-58) ОСОБА_2 просив частково задовольнити його позов, а саме стягнути з ДАК «Укрресурси» на його користь: середньомісячний заробіток в 9000 грн. за період з 24 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року в сумі 380500 грн. і компенсацію за дні невикористаних відпусток за період з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року в сумі 47445 грн., а всього на суму 427945 грн.

Як зазначено в апеляційній скарзі, зменшення розміру вимог пов'язане із тим, що рішенням Вінницького міського суду від 02 лютого 2016 року в справі №127/28566/15-ц вже стягнута доплата в 50% за сумісництво посади головного бухгалтера за період до 01 грудня 2015 року та за затримку трудової книжки за період з 01 грудня 2015 року по 26 грудня 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позовної вимоги в частині стягнення з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» середньомісячного заробітку при звільненні з роботи, а саме в частині оплати 4500 грн. за сумісництво посади головного бухгалтера заводу.

Як в позовній заяві, поданій в грудні 2015 року, так і в апеляційній скарзі, поданій в лютому 2016 року позивач чітко вказував початок періоду стягнення (08 травня 2012 року в позові і 24 травня 2012 року в апеляційній скарзі), закінчення періоду стягнення (01 грудня 2015 року як в позові, так і в апеляційній скарзі), а також правову природу зазначених коштів - середній заробіток, право на який у нього виникло у зв'язку зі зміною відповідачем дати його звільнення з посади, тобто необхідність проведення роботодавцем повного розрахунку із ним на підставі статей 47, 116 КЗпП України.

Незважаючи на посилання в позовній заяві на статтю 117 КЗпП України, позивач не заявляв вимог на її підставі, оскільки просив стягнути «середньомісячний заробіток при звільненні» та «компенсацію за дні щорічних невикористаних відпусток», а кінцевий період стягнення ним же обмежений встановленою датою звільнення відповідно до наказу - 01 грудня 2015 року.

Отже заява позивача ОСОБА_2 від 22 січня 2018 року про стягнення на його користь середньомісячного заробітку в сумі 13500 грн. за період з 07 березня 2017 року по 22 січня 2018 року в сумі 141750 грн. містить вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому вони не приймаються і не розглядаються в суді апеляційної інстанції.

Таким чином новому апеляційному розглядові підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача: середньомісячного заробітку при звільненні в розмірі 9000 грн. за період з 24 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року в сумі 380500 грн. і компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року в частині роботи за сумісництвом на посаді головного бухгалтера і виходячи із заробітної плати в 4500 грн. з урахуванням того, що за період часу з 09 травня 2015 року по 01 грудня 2015 року, а фактично - за період з 09 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за основною посадою заступника директора і виходячи із заробітної плати в 9000 грн. вже стягнуто рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року і в цій частині воно в касаційному порядку сторонами не оскаржувалося і є чинним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що заочне рішення Вінницького міського суду від 15 лютого 2016 року є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права. Суд «фальсифікував» докази та обґрунтував свою відмову в позові посилаючись на неіснуючі факти та некоректно зробив упереджені висновки. При цьому в порушення вимог частини 3 статті 61 ЦПК України (2004 року) суд не взяв до уваги факти, що не потребують доведення й встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили й постановлені між тими ж сторонами, зокрема: від 13.06.2013 року (справа №127/5303/13-ц, суддя Іщук Т.П.), від 02.02.2016 року (справа №127/28655/15-ц, суддя Бойко В.М.). Натомість на думку апелянта суд першої інстанції некоректно оцінив рішення суду від 08.07.2015 року та від 04.12.2015 року в частині мотивів і періодів стягнення коштів за ними. Також поза увагою суду першої інстанції залишилася Постанова Верховного Суду України від 14.12.2015 року, що ухвалена за його заявою про перегляд і скасування ухвали Верховного Суду України з підстав статті 355 ЦПК України (прийняття рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року на користь ОСОБА_2.).

Відповідач ДАК «Укрресурси» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора ОСОБА_3, повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явився, відзиву на апеляційну скаргу суду не направив, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про скасування судового рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані відпустки і ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України (2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що всупереч вимогам статті 60 ЦПК України позивач не довів виконання ним роботи на посаді заступника директора по будівництву заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач, а натомість згідно з судовими рішеннями від 08.07.2015 року та від 04.12.2015 року з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку та видачі позивачу трудової книжки за період з 2002 року по 25.06.2015 року, та середній заробіток за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки за період з 25.06.2015 року по 04.12.2015 року відповідно. Документів, що свідчать про затримку розрахунку та видачі трудової книжки на день винесення рішення позивач не надав.

При цьому суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки не відповідають дійсним обставинам, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Апеляційним судом встановлено, що з 11 листопада 1992 року ОСОБА_2 працював заступником директора по будівництву Вінницького заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16 листопада 2010 року, ухваленого у справі №2-6489/10, змінено дату звільнення ОСОБА_2 з 17 квітня 2007 року на 16 листопада 2009 року.

Наказом ДАК «Укрресурси» від 08 травня 2012 року змінено дату звільнення ОСОБА_2 з 16 листопада 2010 року на 08 травня 2012 року.

Наказом ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року №1 змінено дату звільнення ОСОБА_2 з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року (а.с. 3). Як зазначено в наказі, його підставою є рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.01.2001 року.

Відповідно до вказаного наказу, а також вимоги державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві ВП №49014939 від 22.10.2015 року до трудової книжки позивача внесено запис №10 від 01.12.2015 року про зміну дати 08.05.2012 року на дату 01.12.2015 року із вказівкою про те, що ОСОБА_2 звільнений з посади заступника директора заводу «Модуль» за п. 1 ст. 40 КЗпП України (ліквідація підприємства) - а.с. 4.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як станом на 04 грудня 2015 року, так і на момент розгляду справи апеляційним судом, ДАК «Укрресурси» знаходиться в стані припинення з 05 червня 2012 року в справі за рішенням Господарського суду м. Києва про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2013 року в справі №127/5303/13-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за затримку видачі трудової книжки за період з 08 травня 2012 року по 23 травня 2012 року в сумі 4500 грн., середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 08 травня 2012 року по 08 червня 2013 року в сумі 126000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 1000 грн., а всього 131500 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 14 квітня 2014 року в справі №127/4797/14-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2013 року по 09 квітня 2014 року в сумі 90000 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 23 червня 2014 року в справі №127/9864/14-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 10 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року в сумі 18000 грн. та 233232 грн. компенсації втраченої частини коштів внаслідок інфляції і порушення термінів виплати, а всього 251231 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2014 року в справі №127/19667/14-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 компенсацію за дні щорічних додаткових відпусток за період з 01 березня 2002 року по 08 травня 2012 року та середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 10 червня 2014 року по 22 жовтня 2014 року в загальній сумі 96315 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року в справі №127/201/15-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 23 жовтня 2014 року по 23 лютого 2015 року в сумі 36000 грн. Допущено до негайного виконання стягнення середньомісячного заробітку в межах суми платежу за один місяць в розмірі 9000 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 08 липня 2015 року в справі №127/9712/15-ц стягнуто з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 лютого 2015 року по 24 червня 2015 року в сумі 36000 грн. Допущено до негайного виконання стягнення середньомісячного заробітку в межах суми платежу за один місяць в розмірі 9000 грн. (а.с. 66-68).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року в справі №127/23627/15-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2015 року по 04 грудня 2015 року в сумі 48000 грн. Допущено до негайного виконання стягнення середньомісячного заробітку в межах суми платежу за один місяць в розмірі 9000 грн. (а.с. 69-72).

Постановою Верховного Суду України від 14 грудня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Верховного Суду України від 24 червня 2008 року на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року №215663/02 у справі «ОСОБА_2 та інші проти України». В Постанові зазначено, що відшкодування за час порушення до 01 грудня 2015 року має бути здійснене в порядку, визначеному КЗпП України (а.с. 42-44).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року в справі №127/28655/15-ц стягнуто з АК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 767322 грн., з яких доплату за сумісництво посад в сумі 4500 грн. щомісячно за період з 01 березня 2002 року по 01 грудня 2015 року, середньомісячний заробіток за затримку видачі трудової книжки за період з 01 грудня 2015 року по 26 грудня 2015 року в сумі 11322 грн. і відшкодування за затримку проведення повного розрахунку за період з 01 грудня 2015 року по 01 січня 2016 року середньомісячний заробіток на суму 13500 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць в розмірі 11322 грн. (а.с. 45-47). Ухвалою Вінницького міського суду від 31 березня 2016 року в зазначеному рішенні виправлено описку - в резолютивній частині рішення зазначено суму середньомісячного заробітку позивача, що підлягає до негайного стягнення в розмірі 13500 грн. замість 11322 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року в цивільній справі №127/7801/16-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за затримку видачі трудової книжки в сумі 385200 грн., компенсацію за дні невикористаних відпусток з 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року в сумі 49627 грн., за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 10 травня 2016 року в сумі 58500 грн. та вихідну допомогу за один місяць в сумі 13500 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 13 липня 2016 року, залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року в справі №127/12474/16-ц стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2016 року по 10 липня 2016 року в сумі 18000 грн., компенсацію втрати частини заробітку внаслідок затримки в термінах його виплати в розмірі 26478 грн. 66 коп., а всього 44478 грн. 66 коп.

Крім того, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2017 року в справі №127/25888/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 лютого 2017 року, зобов'язано Акціонерну компанію «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_2 з 26 грудня 2015 року, про що внести відповідний запис в трудову книжку.

Наказом ДАК «Укрресурси» від 06.09.2017 року №06/09/17-1Б звільнено ОСОБА_2 з посади заступника директора з питань будівництва Вінницького заводу «Модуль» з 26 грудня 2015 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку з ліквідацією підприємства). Змінено дату запису про звільнення у трудовій книжці громадянина ОСОБА_2 з 01 грудня 2015 року на 26 грудня 2015 року у відповідності до рішення Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/2588/16 від 11 січня 2017 року (а.с. 202).

Між сторонами виникли правовідносини щодо обов'язку власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок і видати йому трудову книжку (статті 47 і 116 КЗпП України) і відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частинами 6 і 7 цієї статті встановлено гарантії захисту громадян від незаконного звільнення і захист законом права на своєчасне одержання винагороди за працю.

Згідно з статтею 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що до винесення Державною акціонерною компанією «Укрресурси» наказу №1 від 01 грудня 2015 року про зміну дати звільнення ОСОБА_2 на 01 грудня 2015 року ОСОБА_2 вважався звільненим з посади з 08 травня 2012 року, проте з ним не було проведено повного розрахунку відповідно до вимог статей 47, 116 КЗпП України.

У зв'язку з цим судовими рішеннями з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за періоди:

з 08 травня 2012 року по 08 червня 2013 року в сумі 126000 грн. (рішення від 13 червня 2013 року в справі №127/5303/13-ц);

з 09 червня 2013 року по 09 квітня 2014 року в сумі 90000 грн. (рішення від 14 квітня 2014 року в справі №127/4797/14-ц);

з 10 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року в сумі 18000 грн. (рішення від 23 червня 2014 року в справі №127/9864/14-ц);

з 10 червня 2014 року по 22 жовтня 2014 року в сумі 96315 грн. (рішення від 22 жовтня 2014 року в справі №127/19667/14-ц);

з 23 жовтня 2014 року по 23 лютого 2015 року в сумі 36000 грн. (рішення від 24 лютого 2015 року в справі №127/201/15-ц);

з 24 лютого 2014 року по 24 червня 2015 року в сумі 36000 грн. (рішення від 08 липня 2015 року в справі №127/9712/15-ц);

з 25 червня 2015 року по 04 грудня 2015 року в сумі 48000 грн. (рішення від 04 грудня 2015 року в справі №127/23627/15-ц).

Всього за період часу з 08 травня 2012 року по 04 грудня 2015 року з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 450315 грн.

Після зміни дати звільнення з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року згідно з наказом відповідача від 01 грудня 2015 року, 04 грудня 2015 року ОСОБА_2 пред'явив вимогу про стягнення з відповідача вже середнього заробітку при звільненні, але за цей самий період, тобто з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року, мотивуючи свою вимогу тим, що його звільнено, проте не проведено повного розрахунку на день звільнення.

Вирішуючи питання про законність таких вимог позивача і наявність порушення діями (бездіяльністю) відповідача його трудових прав, які підлягають захисту, суд виходить із того, що позивач у відповідний період часу, а саме з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року фактично не працював, але на його користь згідно з рішеннями судів стягнуто середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні згідно з статтею 117 КЗпП України.

Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як 1) невиплата належних працівникові сум при звільненні та 2) факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

В свою чергу кошти, що підлягають виплаті працівникові відповідно до статті 47 і в строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, визначені, як «всі суми, належні звільненому працівникові».

Тобто підставою їх виплати є звільнення працівника і наявність заборгованості перед ним по заробітній платі (поточної чи простроченої), компенсації за невикористані дні відпустки тощо.

В кожний конкретно визначений період часу працівник або працює і отримує заробітну плату за виконану ним роботу (стаття 115), а при звільненні йому виплачується повний розрахунок (стаття 116), або, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, поновлення незаконно звільненого працівника, затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, такому працівникові виплачуються компенсаційні виплати, передбачені статтею 117, частинами другою і п'ятою статті 235, статтею 236 КЗпП України відповідно.

Однак не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне (за той самий період) застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України так і відповідно до статті 116 КЗпП України, тобто подвійне стягнення заробітку (середнього заробітку), оскільки це не буде співмірним з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Отже за відповідний період часу, а саме з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року з відповідача на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, а відтак повторне стягнення з відповідача коштів як заробітної плати в складі повного розрахунку відповідно до статей 47, 116 КЗпП України в даному випадку не допускається.

Щодо посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин в даній справі вимог статті 117 КЗпП України Суд наголошує на тому, що умовами її застосування є 1) невиплата належних працівникові сум при звільненні та 2) факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як посилається позивач і встановлено матеріалами справи, повний розрахунок з ним відповідач так і не провів, що виключає застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідні правові висновки викладені в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року в справі №6-15цс13, від 22 січня 2014 року в справі №6-159цс13, від 6 квітня 2016 року в справі №6-409цс16, від 18 січня 2017 року в справі №6-2912цс16.

Щодо вимог про стягнення компенсації за невикористані дні відпусток, Суд звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі позивач просив стягнути її за період з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року й свої вимоги в цій частині до винесення рішення апеляційним судом він не змінював, відмовившись від позовних вимог лише в частині стягнення 50% середньої заробітної плати за сумісництво посад, а не компенсації днів щорічної відпустки як суміснику, в зв'язку зі стягненням відповідних сум рішенням Вінницького міського суду від 02 лютого 2016 року (а.с. 120).

Частково вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічних відпусток задоволені й компенсацію стягнуто рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, а позивач погодився з ним в цій частині і не оскаржував в касаційному порядку.

При цьому згідно з розрахунками апеляційного суду (а.с. 128) компенсацію стягнуто за невикористані ним 86 днів відпустки саме за період з 09.05.2012 року по 01.12.2015 року за в сумі 25446,57 грн. та виходячи із заробітної плати в 9000 грн., тобто за основною посадою.

Проте апелянт наполягав на стягненні компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 09 травня 2012 року по 26 грудня 2015 року враховуючи доплату за сумісництво посади щомісячно в сумі 4500 грн. й подавав заяву про ухвалення додаткового рішення з цих підстав, яка не могла бути розглянута в зв'язку з відставкою судді-доповідача (а.с. 149).

Дана вимога до задоволення не підлягає, так як не чекаючи результатів перегляду рішення Вінницького міського суду від 15 лютого 2016 року і рішення Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року в касаційному порядку, позивач заявив вимоги про компенсацію днів щорічної відпустки за значно більший період і з інших підстав - стягнення доплати за сумісництво рішенням Вінницького міського суду від 02 лютого 2016 року, і відповідні суми компенсації, серед інших, були стягнуті заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року в справі №127/7801/16-ц.

Так, зазначеним рішенням, зокрема, стягнуто з АК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток, при щомісячній доплаті 4500 грн., за період з 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року в сумі 49627 грн. При обчисленні розміру компенсаційного відшкодування суд врахував порядок і умови надання грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки згідно Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року й прийшов до висновку про виплату позивачеві грошової компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток за 13 років 9 місяців і 26 днів.

Таким чином, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Судові витрати компенсації не підлягають в зв'язку з тим, що позивач звільнений від їх сплати, а відповідач, на користь якого ухвалено рішення судом апеляційної інстанції, не поніс документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку при звільненні скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку при звільненні за період з 24 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року та компенсації за невикористані відпустки за цей же період в частині, що не стягнута рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.