Справа № 462/2614/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2018 року Залізничний районний суд м. Львова в складі: головуючої судді Румілової Н.М., при секретарі Кіптіла В.М., за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування згоди на відчуження майна.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 14.06.2017 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 24 жовтня 1998 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений шлюб. Від шлюбу має двох дітей, сім'я постійно проживає за адресою місця реєстрації АДРЕСА_1 . У період з 27.11.2000 р. по 26.01.2007 р. вся сім'я була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6. Зазначена квартира згідно до свідоцтва про власність № НОМЕР_2 від 10.05.2005 р. належить по 1/3 частці трьом співвласникам: гр. ОСОБА_4, який помер, та його дочкам: відповідачці ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 Вважає що 1/3 частка квартири, яка була оформлена на гр. ОСОБА_2 на праві власності фактично була майном, набутим подружжям за час шлюбу , тобто спільною сумісною власністю18 грудня 2012 р. гр. ОСОБА_2 повідомилайого, що вона уклала зі своєю сестроюОСОБА_3 договір про продаж останній своєї 1/3 частки квартири. Також вона попросила його поїхати до нотаріуса та підписати свою згоду на цей продаж.Ні нотаріус, ні відповідач ОСОБА_2 не ознайомили його з текстом договору. ОСОБА_5 раніш притягувалась до кримінальної відповідальності і тому вважає, що відповідачка діяла під її тиском. Він підписав заяву про згоду на продажчастки квартири за умови, що сестра відповідачки ОСОБА_5 виплатить борг кредитним договором .Вважає, що його ввели в оману, оскільки грошей він не отримав. Просить суд ухвалити рішення, яким анулювати його підпис на заяві про згоду на продаж 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2, оскільки він укладений без його згоди як співвласника цього майна, та під психічним тиском зі сторони гр. ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечила, надала письмові заперечення та зазначила, що спірну квартиру за життя отримав її батько ОСОБА_4, в подальшому квартира була приватизована батьком, нею та сестрою, кожному належала по 1/3 частки, а тому не можна вважити належну їй 1/3 частку квартири спільним подружнім майном. В 2012 р. вона продала свою частку квартири сестрі ОСОБА_3 за 18 000 дол.США, сестра віддавала зазначені кошти частками, завдяки їм вона погасила іпотечний кредит. Також просила застосувати 3-річний строк позовної давності до вимог позивача. Просила відмовити у позові.

Третя особа ОСОБА_3 проти позову заперечила, зазначила, що спірна квартира належала їй, сестрі ОСОБА_2 та батькові на підставі приватизації. Після смерті батька в 2011 році відбувся розподіл спадщини, вона стала власницею 2/3 часток, запропонувала сестрі, щоб та продала їй частку за 18000 дол.США , та погодилась і про то вони уклали договір. Вона частками сплатили зазначені кошти сестрі, яка погасила борг за кредитом. Просила у позові відмовити, також застосувати 3-річний строк позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають відмові з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 знаходились у шлюбі з 24 жовтня 1998 року, шлюб розірвано за рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 7 березня 2017 року.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до Свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 10 травня 2005 року виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження від 10 травня 2005 року квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно з Законом України «Про приватизацію.

Згідно п.4 ч. І ст. 57 СК України житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є особистою приватною власністю дружини (чоловіка).

Таким чином 1/3 частка квартири АДРЕСА_3 належала відповідачці на праві особистої приватної власності та до складу майна подружжя не входила.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на свій розсуд.

Сторонами не заперечувалось, що після смерті 25 червня 2011 року ОСОБА_4 був укладений договір про розподіл спадкового майна, за яким 1/3 частка квартири АДРЕСА_4 «а», яка належала померлому розподілена ОСОБА_3., а ОСОБА_2 - автомобіль ВАЗ 21061 , реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно до Договору купівлі -продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_5, укладеного 21 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 в реєстрі №5-2334, продавець ОСОБА_2 передає у власність покупцю ОСОБА_3 1/3 частку квартири АДРЕСА_7, а покупець ОСОБА_3 зобов'язується прийняти її та сплатити за неї обумовлену грошову суму. Оціночна вартість 1/3 частки квартири становить 125196,00грн.

Позивач надав свою згоду дружині на відчуження її майна, підписавши її у нотаріуса, що було актом його волевиявлення, без тиску та насильства, хоча зазначена згода не потребувала, оскільки відповідно до п.4.2 розділу 2 глави 1 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» таке вимагається при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, а згідно до 4.4. «правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо». А оскільки відповідач відчужувала майно, яке не є спільним майном подружжя, відсутність згоди не чинила їй в тому перешкоди.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст.. 203 ЦК України, визначено:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд не вбачає підстав для визнання недійсним спірного договору.

Посилання позивача, що в діях третьої особи мають місця прояви шахрайства суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України шахрайством є заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою.

В силу ч .2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, факт вчинення відповідачем шахрайства може бути доведений лише вироком у кримінальній справі, який набрав законної сили.

Крім того, суд вважає, що позивач пропустив 3-річний строк звернення до суду, встановлений ст..257 ЦК. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачу достовірно було відомо про укладений договір.

З огляду на зазначене, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.10, 11, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування згоди на відчуження майна відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.М.Румілова