Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 2-1912/11 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц /778/675/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Маловічко С.В., судді Гончар М.С., Кочеткова І.В.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ квартири, набутої під час шлюбу.

В обґрунтування позову зазначила, що 27 червня 1992 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджуютється свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 27.06.1992р. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Спільне життя з відповідачем не склалося, тому з червня 2010 року вони не ведуть спільного господарства, дитина проживає разом із нею. Під час шлюбу ними була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.09.1998р., посвідченим приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу (реєстровий номер 7376).

Враховуючи ті обставини, що шлюб не розірваний, але шлюбні відносини фактично припинені, та відповідач має намір продати вказану квартиру, просила суд поділити квартиру АДРЕСА_1 як спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на ? частини квартири, з відступленням від рівності часток сторін з урахуванням інтересів неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2011 року позов задоволено.

Поділено квартиру АДРЕСА_1 що була придбана під час спільного проживання позивача з відповідачем, та визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири, враховуючи інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Апеляційну скаргу подано ОСОБА_2 як особою, яка не була залучена до участі у справі, але вважає, що вказаним рішенням порушуються його права та охоронювані

законом інтереси.

В скарзі ОСОБА_2 наголошує на тому, що є стягувачем за рішенням суду відносно боржника ОСОБА_4, а квартира, поділ якої здійснено за оскаржуваним рішенням, була предметом забезпечення його позову до останнього у судовій справі про стягнення боргу, та накладений судом арешт зберігався і під час розгляду справи по поділ майна. Тому вважає, що поділ майна між подружжям ОСОБА_4 є способом його виведення з-під обтяження, та порушує його інтереси на задоволення вимог стягувача за рахунок майна, оскільки добровільного погашення боргу з боку ОСОБА_4 не відбувається. Тому просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

За вказаною апеляційною скаргою ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою колегії Апеляційного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року справу було призначено до розгляду.

Вказані процесуальні дії були вчинені за вимогами ЦПК України в редакції від 18 березня 2004р.

15.12.217р. набрав чинності ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до цивільно-процесуального кодексу.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакції ЦПК від 15.12.2017р., справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду, постановлене за правилами ЦПК України у ред. від 18.03.2004р., перевіряється на відповідність вимогам саме ЦПК у вказаній редакції від 18.03.2004р., а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється у відповідності до положень ЦПК України у новій редакції від 15.12.2017р.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Проте, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1. ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Стаття 319 ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, як встановлено ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, позивач просила визнати за нею ? частини спірної квартири, проте не зазначала, що між нею і відповідачем наявний спір щодо розподілу квартири і у чому він полягає, а також з матеріалів справи не вбачається, що відповідач заперечує про визнання за позивачем права власності на ? частини квартири, яка є спільним майном подружжя.

Судом встановлено, що на час розгляду справи сторони перебули у шлюбі з 27.06.1992р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 від 27.06.1992 року (а.с.4).

Під час шлюбу сторонами була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.09.1998р., посвідченим приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу (реєстровий номер 7376) (а.с.5).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2007 року у справі № 2-5015/07 у спорі між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо грошового боргу були прийняті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, належну на праві власності відповідачу ОСОБА_4 (а. с.36).

Рішенням Комунарського районного суду Запорізької області від 03 квітня 2008 року по справі № 2-1253/08, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 листопада 2008 року залишено без змін, було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму

заборгованості у розмірі 237 734,45 грн. та судові витрати в сумі 1 730 грн. (а.с. 31-35).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на підставі постанови АВ № 249042, 249046, від 15.05.2008р. Київським ВДВС Сімферопольського ГУЮ було накладено арешт на спірну квартиру (а.с. 37).

Крім того, з цього витягу вбачається, що спірна квартира обтяжена також іпотекою, та це обтяження зареєстровано 22.02.2008р., тобто існувало на час поділу судом майна подружжя у цій справі.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952-IV) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

При цьому, статтею 2 Закону визначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: «обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору».

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачені речові права та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації, згідно з якою державній реєстрації прав підлягає в тому числі: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

За змістом ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Згідно зі статтею 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як роз'яснив у п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред'явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року) (пункт 2 постанови Пленуму).

З позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна (квартири) відповідно до положень ст. 60 Закону № 606-XIV ОСОБА_3 не зверталась.

Крім того, на порушення правил виключної підсудності, Комунарський районний суд м. Запоріжжя в 2010 році прийняв до розгляду та розглянув по суті справу щодо нерухомого майна, яке знаходиться у АРК Крим.

Отже, суд першої інстанції на зазначені вище положення законів, вимог ЦПКУ та обставини справи уваги не звернув, належної оцінки їм не дав та ухвалив помилкове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя через неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування й ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2011 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: