Провадження №2/193/95/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

13 березня 2018 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області, в складі:

головуючої судді Кащук Д.А.,

при секретарі Ратушній В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел.Софіївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької сільської ради про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності на земельну частку (пай), в обгрунтування якого зазначила, що 25 квітня 2000 року померла її баба - ОСОБА_2, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 8 від 07.09.2016 року.

За життя ОСОБА_2І, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ДП № 0269917 отримала право на земельну частку (пай), площею 8,18 в умовних кадастрових гектарах, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Софіївський район, с. Запорізьке, землі колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Запорізьке». Зазначений сертифікат було втрачено у 2016 році, відновити його не вдалося. Після смерті ОСОБА_2 на належне їй майно, відкрилась спадщина, яку належним чином прийняв, за фактом реєстрації, син ОСОБА_2 - ОСОБА_3, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Запорізької сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області про спільне проживання з померлою до дня її смерті від 20.10.2000 року № 369. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) І-КИ № 076346 від 23.08.2000 року. ОСОБА_3 помер 01 жовтня 2006 року.

Зазначає, що у відповідності із ст.1261 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1, є спадкоємцем за законом першої черги після смерті її батька - ОСОБА_3, яка померла 01.10.2006 року. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 ІІІ-КИ № 460142 від 21.12.1981 р..

Крім неї, із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, інші спадкоємці відсутні.

З метою оформлення спадщини після смерті її батька, ОСОБА_3, 08 вересня 2017 року, вона звернулася до державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори. Однак, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказану земельну частку (пай) та неможливістю встановити факт прийняття спадщини згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України та було рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Зазначає, що на сьогоднішній день вона не має змоги оформити своє право на спадщину належним чином через вищевказані обставини. У звязку з цим, вона наразі не має на руках оригіналу такого сертифікату, через що змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Так, факт прийняття спадщини, ОСОБА_1 підтверджується наявністю у неї документів на спадкове майно, належне за життя її бабі - ОСОБА_2, право на яке успадкував, але не оформив належним чином її батько - ОСОБА_3, спільним проживанням з останнім.

Зауважила, що вона фактично (без реєстрації) постійно проживала разом з спадкодавцем за адресою: с. Братське Софіївського району Дніпропетровської області, вул.Садова, буд. 43. Це пояснюється тим, що батько хворів, не міг самостійно пересуватись та потребував постійного догляду, інших родичів не залишилось. Фактично мешкала вона там до серпня 2007 року. З серпня 2007 року вона була змушена переїхати мешкати за місцем реєстрації у звязку із зміною робочого графіку.У зв'язку з неможливістю належним чином оформити свої спадкові права після смерті її батька - ОСОБА_3, який помер 01 жовтня 2006 року, вона тепер змушена звернутись до суду із цією позовною заявою.

В судове засідання представник позивача та позивач не з'явились, про час та місце були повідомленні належним чином.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи без участі представника Запорізької сільської ради та про визнання позовних вимог позивача в повному обсязі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи заяву відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований, підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, 25 квітня 2000 року померла баба позивача ОСОБА_2, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №8 від 07.09.2016 року (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_2, на належне їй майно відкрилась спадщина, яку належним чином прийняв син ОСОБА_2 ОСОБА_3, що підтверджується довідкою виданою виконкому Запорізької сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області про спільне проживання з померлою до дня її смерті від 20.10.2000 року №369 (а.с.10).

ОСОБА_3 помер 01 жовтня 2006 року Серія І-КИ№154878, видано Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1391 (а.с.9).

За життя ОСОБА_2 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ДП№0269917 отримала право на земельну частку (пай), площею 8,18 в умовах кадастрових гектарах, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Софіївський район, с.Запорізьке, землі колишнього колективного сільськогосподарського підприємтсва «Запорізьке» (а.с.12). Згідно довідки головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області вбачається, що згідно списку членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Запорізьке» серія ДП Сф №000051 від 25.03.1996 року ОСОБА_2 значиться за № 485 та згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Запорізьке» на території Запорізької сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області ОСОБА_2 значиться за №0417 та отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0269917 від 19.05.1997 року згідно розпорядження голови райдержадміністрації за №177-р від 07.05.1997 року, про що свідчить її власний підпис (а.с.25).

Оригінал вказаного Сертифіката на право на земельну частку (пай) було втрачено, про що свідчить оголошення з цього приводу в місцевій газеті "Вісті Софіївщини" № 71-72 (2260-2261) від 01.10.2016 року (а.с.15).

За законом спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_1 ОСОБА_3, який помер 01.10.2006 року, є позивач, факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серіїї І-КИ№460142 від ІНФОРМАЦІЯ_1, запис №1627 (а.с.7).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину після померлого батька, вступивши в управління спадковим майном та користуючись його майном. Відповідно довідки Софіївської селищної ради №584 від 15.02.18 ОСОБА_3, який помер 01.10.2006, на день своєї смерті дійсно проживав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, а згідно довідки квартального комітету №39 виконкому Центрально-міської районної ради від 06.02.18 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 зі своїм батьком - ОСОБА_3 без реєстрації

У відповідності до постанови, яка видана державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті її батька ОСОБА_3, що підтверджується постановою, наявною в матеріалах справи (а.с.13).

Згідно даних державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори від 08.09.2017 року № 167/2017, після смерті батька ОСОБА_3 01 жовтня 2006 року, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звертався ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_1. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини, із заявами про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися (а.с.32)

У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦКУкраїни). Згідно із ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки подала заяву про прийняття спадщини та не заявила про відмову від неї.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, суд вважає, що позивачка є субєктом набуття права власності на земельний пай з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Європейський суд з прав людини в своїх рішенням вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документами, що підтверджують право особи-спадкоємця на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності.

Так як спадкодавець ОСОБА_2 за життя набула право на земельну частку (пай), дане право на даний час залишається неуспадкованим спадкоємцем за законом ОСОБА_1, то до позивача, як спадкоємця, переходить право на прийняття спадщини, зокрема і на земельну частку (пай), яка належала спадкодавцю за життя згідно сертифікату серії ДП№0269917. Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджено той факт, що спадкодавець у встановленому законом порядку за життя набула право на земельну частку (пай), яке залишається не успадкованим, суд приходить до висновку, що до позивача ОСОБА_1 переходить це право на дану земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Крім того, судом враховується експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз за №056/118-d від 12.02.2018 р., згідно якого зважаючи на розбіжності у прізвищі спадкодавця, яким встановлено, що українські записи прізвища ОСОБА_7 (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, запис - ОСОБА_7) і ОСОБА_2 (сертифікат на право на земельну частку (пай), запис ОСОБА_2) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними.

На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що оскільки інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після померлого ОСОБА_3 не має, тому суд вважає за можливе позов задовольнити як обгрунтований та підтверджений матеріалами справи, встановивши факт проживання позивача разом із спадкодавцем та визнавши за позивачем право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Керуючись статтями 12, 76 - 81, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355ЦПК України, ст. ст. 15, 328, 1216, 1217, 1218, 1225, 1226, 1233-1235, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької сільської ради про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - задовольнити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_3, на час відкриття спадщини, тобто на 01.10.2006 року, за адресою: с. Братське Софіївського району Дніпропетровської області, вул. Садова, буд. 43.

Визнати за ОСОБА_1, право на земельну частку (пай), площею 8,18 в умовних кадастрових гектарах, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Софіївський район, с. Запорізьке, землі колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Запорізьке», в порядку спадкування за законом після смерті її батька - ОСОБА_3, померлого 01.10.2006 року, яке він успадкував, але не оформив після смерті своєї матері, її баби - ОСОБА_2, померлої 25.04.2000 року, яке належало їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ДП № 0269917 від 19.05.1997 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Д.А. Кащук