Провадження № 22-ц/824/1337/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Державної казаначейської служби України на рішення Печерського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державної казначейської служби України, Державної служби статистики про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним позовом, який мотивували тим, що на вимогу прокуратури Львівської області Державна інспекція України з контролю за цінами провела перевірку нарахування їм плати за спожитий природний газ і повідомила прокуратуру про відсутність порушень. На підставі цього висновку і акта перевірки інспекції № 000675 від 24 вересня 2002 року начальник філії Стрийське УЕГГ у вересні 2002 року подав до суду позов про стягнення із них неіснуючого боргу в розмірі 1229,81 грн., який розглядався 10 років. На підставі вищевказаного висновку інспекції Стрийський міськрайонний суд Львівської області своїм рішенням від 23 квітня 2012 року задоволив позов ВАТ «Львівгаз» і стягнув солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь Львівгазу борг за послуги газопостачання в розмірі 1202,73 грн. та судовий збір у розмірі 51 грн. Цим же рішенням задоволено частково зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 Визнано незаконним акт Стрийського управління по експлуатації газового господарства ВАТ «Львівгаз» № 519 від 30 травня 2006 року, що слугував підставою для припинення газопостачання до будинку по АДРЕСА_1 та зобов'язано філію Стрийського управління по експлуатації газового господарства ВАТ «Львівгаз» відновити газопостачання до будинку.

Вказували, що 08 серпня 2013 року Львівський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким задоволив їх позов частково і визнав діїДержавної інспекції України з контролю за цінами у Львівській області по проведенню перевірки та складанню акта № 000675 від 24 вересня 2002 року протиправними, а сам акт визнав недійсним. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2014 року вказана постанова окружного суду залишена без змін.

- 2 -

Посилалися, що винними незаконними діями та рішеннями відповідача Державної інспекції України з контролю за цінами їм спричинено моральну шкоду, яка полягає у тому, що вони перенесли і продовжують переносити психологічні стреси, душевні страждання, їх здоров'я підірвано, погіршилися відносини з оточуючими людьми, порушено їх звичний життєвий ритм і їм необхідно докласти додаткових зусиль для його відновлення, вони позбавлені можливості реалізувати свої бажання. Завдана моральна шкода в тому числі полягає у здійсненні ними витрат на лікування і харчування у зв'язку із ушкодженням здоров'я. Кожен з них має хвороби і їм протипоказане хвилювання. Зокрема ОСОБА_3 1928 р.н. хворіє на ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, церебральний атеросклероз, артпорофанію обох очей, вторинну катаракту зліва, ОСОБА_4 1954 р.н. хворіє на гіпертонію, векторно базелярну недостатність, хронічний холецестит, хронічний панкреатит СКХ правої нирки, виразкову хворобу, ОСОБА_5 хворіє з дитинства, що підтверджує довідка Личаківської МСЕК від 14 лютого 1996 року. Завдану моральну шкоду оцінили у розмірі 60000 грн., яка має відшкодовуватися за рахунок державного бюджету.

У зв'язку із наведеним, посилаючись на ст.ст.19,56 Конституції України, ст.ст.24,25 Закону України «Про звернення громадян», ст.ст.23, 1173 ЦК України, просили стягнути із Державної інспекції України з контролю за цінами на їх користь моральну шкоду у розмірі 60000 грн., стягнення провести з Єдиного казначейського рахунку державного бюджету України, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року позов задоволено частково. Відшкодовано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за рахунок державного бюджету моральну шкоду шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку грошових коштів у розмірі 2000 грн. кожному. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти постанову, якою задоволити їх позов у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд незаконно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, без їх клопотання, вказавши неправдиві відомості, що її розгляд відбувся у судовому засіданні. Суд не застосував до спірних правовідносин Закони України: «Про державну службу», «Про захист прав споживачів» «Про звернення громадян», Бюджетний кодекс України. Суд не дотримався роз'яснень, що містяться у постановах Пленуму Верховного Суду України: № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина». Судове рішення не містить належного мотивування та відповіді на наведені ними доводи щодо підстав відшкодування моральної шкоди, що є порушеням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд невірно застосував ст.23 ЦК України, не вказав, що доказом є факт порушення їх прав, не встановив причинний зв'язок між фактом порушення їх прав і заподіяною шкодою, що стверджується постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року. Суд не врахував, що результатом перевірки інспекцією стали подальші висновки органів прокуратури по їх зверненнях, які протягом 2002-2013 року не перевірлися, а 23 квітня 2012 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області по вказівці прокуратури Львівської області виніс злочинне рішення, пославшись на вказану перевірку та стягнув неіснуючий борг. До цього часу порушуються їх права рішенням відповідача, бо вони живуть в холодному будинку без опалення, в якому за вказівкою прокуратури Льваівської області ПАТ «Львівгаз» відрізали газопостачання по вині

- 3 -

відповідача і понад шість років не виконують рішення про відновлення газопостачання. Суд при постановленні рішення не був незалежний, оскількив її розгляд постійно втручалися прокурори. Окрім того, суд мав стягнути кошти із державного бюджету, а не із казначейського рахунку. Тривалість провадження є надмірною і не відповідає вимогам розумного строку, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Є підстави для постанволення окремої ухвали.

Відповідач Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права. Скаргу мотивує невахування судом того факту, що заподіювачем шкоди є Державна інспекція України з контролю за цінами у Львівській області, дії якої визнано судом протиправними і акт якої визнано недійсним. Суд не звернув уваги, що держава не відповідає за зобов'язаннями створених нею юридичних осіб. Відшкодування шкоди за рахунок держави призведе до нецільового використання бюджетних коштів. Суд залишив поза увагою факт недоведеності позивачами розміру моральної шкоди та факту її завдання.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, а тому Апеляційний суд м.Києва не мав права на поновлення строку, скарга не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту, а наведені у скарзі доводи спростовуються зазначеними у відзиві та доданими до нього доказами, просили у задоволенні скарги відмовити.

Відповідач Державна казначейська служба України подала відзив на апеляційну скаргу позивачів, зазначивши, що Державна служба статистики не є правонаступником Державної інспекції України з контролю за цінами.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції представник Державної казначейської служби України подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне. Проти задоволення апеляційної скарги позивачів заперечував.

Представник Державної служби статистики апеляційну скаргу Державної казначейської служби України визнав, проти задоволення апеляційної скарги позивачів заперечував.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та

- 4 -

заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2014 року,частково задоволений позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, визнано дії Державної інспекції з контрою за цінами у Львівській області по проведенню перевірки та складенню акта Державної інспекції з контролю за цінами № 000675 від 24 вересня 2002 року протиправними, а сам акт перевірки визнано недійсним.

При цьому під час розгляду справи було встановлено, що 24 вересня 2002 року держінспектором Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області Піменовою І.І. проведена перевірка правильності нарахування плати за спожитий газ ОСОБА_3 за період з 01 січня 1996 року по 24 вересня 2002 року, а також забезпечення її лічильником Стрийським УЕГГ ВАТ «Львівгаз» згідно вимоги прокуратури Львівської області від 18 вересня 2002 року № 07-442-02. За наслідками перевірки складено акт від 24 вересня 2002 року № 000675, з якого слідує, що перевірка проведена з відома та за участю начальника Стрийської УЕГГ Карман В.В., начальника служби обліку газу Катерняк О.О.

Також з акту вбачається, що позивачі як споживачі послуг газопостачання участі у перевірці не брала і документи про запрошення споживачів до проведення перевірки не представлені, хоча акт підписали начальник Стрийської УЕГГ В.Карман та начальник служби обліку газу О.Катерняк -тобто службові особи на діі яких звертались із зверненням споживачі. Докази ознайомлення позивачів з даним актом не представлені, в акті відсутній запис про вручення споживачу його копії, що є порушенням встановленого Порядку складання таких актів. Крім цього в Акті не йдеться про інших мешканців будинку споживачів газу ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Крім цього з стор.№3 Акту вбачається ,що перевірка завершена 25 вересня 2002 року, хоча Акт складено 24 вересня 2002 року,що свідчить про недійсність висновків, викладених у Акті .

Згаданим рішенням суд прийшов до висновку, що дії Державної інспекції з контрою за цінами у Львівській області по проведенню перевірки та складенню акту Державної інспекції з контролю за цінами № 000675 від 24 вересня 2002 року внаслідок грубих порушень Правил проведення перевірок слід визнати протиправними і Акт № 000675 Державної інспекції з контролю за цінами № 000675 від 24 вересня 2002 року слід визнати недійсним.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачі мають право на відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено протиправність дій та рішення органу державної влади під час виконання ними своїх службових обов'язків.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд на порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, висновки суду не відповідають обставинам справи, при розгляді справи судом допущене порушення норм процесуального права.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України

- 5 -

«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодексУкраїни викладений у новій редакції.

Згідно п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України (в редакції Закону від 03 жовтня 2018 року) у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відносяться справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності (ч.6 ст.19 ЦПК).

Дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В той же час, колегією суддів встановлено, що провадження у даній справі відкрите 23 серпня 2016 року, тобто до набарання чинності положень ЦПК, які передбачають розгляд справ у спрощеному позовному провадженні, і справа більше року розглядалася судом у загальному позовному провадженні. За таких обставин розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження за відсутності відповідного клопотання позивачів свідчить про порушення судом норм процесуального права. При цьому колегія суддів враховує аналогічні за змістом положення п.12 Перехідних положень ЦПК (в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року) щодо можливості розгляду в наказному провадженні справ лише за клопотанням позивача і якщо розгляд таких справ не розпочато за правилами позовного провадження.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З огляду на приписи п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов'язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження і позивачі обгрунтовують свою апеляційну скаргу саме такими обставинами.

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм матеріального права.

Стаття 56 Конституції Українипроголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до ч.1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, яка серед іншого передбачає відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади в тому числі у випадках, встановлених законом (п.3 ч.2 ст.1167 ЦК).

Відповідно до положень ст.ст.1173-1174 ЦК Українишкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, чи їх службовою або посадовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується

- 6 -

державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що за загальним правилом моральна шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Проте, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади з урахуванням положень ст.ст.1173, 1174 ЦК України вина не входить до складу цивільного правопорушення і не підлягає доведенню.

З огляду на предмет спору в даній справі предметом доказування є факт заподіяння позивачам шкоди з боку відповідача, протиправність діяння останнього та причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача і спричиненням моральної шкоди позивачам.

Задовольняючи позов частково, суд не звернув уваги на відсутність у справі доказів, які б підтверджували позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, в тому числі факт заподіяння шкоди позивачам з боку відповідача.

Як вбачається із позовної заяви позивачі вважають, що їм завдана моральна шкода внаслідок вчинених Державною інспекцією України з контролю за цінами незаконних протиправних дій та рішень, які виразилися у складанні акта перевірки № 000675 від 24 вересня 2002 року щодо правильності нарахування цін на газ. При цьому, як зазначено у позові, позивачі важають, що саме на підставі цього акту начальник філії Стрийське УЕГГ подав до суду позов про стягнення із них неіснуючого боргу в розмірі 1229,81 грн., саме на підставі даного акту Стрийський міськрайонний суд Львівської області своїм рішенням від 23 квітня 2012 року задоволив позов ВАТ «Львівгаз» і стягнув із них на користь Львівгазу борг за послуги газопостачання в розмірі 1202,73 грн., саме на підставі даного акта їх числені скарги, адресовані до правоохоронних органів, ніхто не перевіряв.

Проте, намагання позивачів пов'язати поданий до суду ВАТ «Львівгаз» позов до них щодо сплати боргу за послуги газопостачання, відключення їх помешкання від газопостачання та пов'язані із цим наслідки із складанням акту інспекцією не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Зокрема, посилання позивачів на те, що саме на підставі цього акту начальник філії Стрийське УЕГГ подав до суду позов про стягнення із них неіснуючого боргу в розмірі 1229,81 грн. безпідставні, оскільки позов ВАТ «Львівгаз» подано до суду 18 вересня 2002 року, про що вказують позивачі у позовній заяві, тобто ще до складання акту. Заборгованість, яку просив стягнути ВАТ «Львівгаз», розрахована станом на 01 квітня 2002 року, також до складання акту.

Окрім того, право ВАТ «Львівгаз» звернутися до суду з позовом не обумовлюється

- 7 -

наявністю чи відсутністю акта перевірки, як помилково вважають позивачі. Таке право особа

має відповідно до ст.3 ЦПК України (в редакції чинній нас подачі позову), згідно якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Безпідставні і посилання позивачів на те, що саме на підставі даного акту Стрийський міськрайонний суд Львівської області своїм рішенням від 23 квітня 2012 року задоволив позов ВАТ «Львівгаз» і стягнув солідарно із них борг за послуги газопостачання в розмірі 1202,73 грн. Із рішення Стрийського міськрайонного суду вбачається, що суд прийшов до висновку про наявність боргу і необхідність його стягнення на підставі цілого ряду доказів, які перераховані у тексті рішення і акт є лише одним із них, а не єдиною підставою як помилково вважають позивачі.

Вирішуючи спір, суд залишив поза увагою, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2012 року залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2013 року, а отже набрало законної сили і встановлені ним факти щодо наявності у позивачів боргу згідно приписів ч.4 ст.82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також не знайшли свого підтвердження доводи позивачів про наявність причинного зв'язку між складанням Державною інспекцією України з контролю за цінами акта перевірки № 000675 від 24 вересня 2002 року та відключенням їх будинку від газопостачання.

Як вбачається зі справи відключення помешкання позивачів від газопостачання відбулося 30 травня 2006 року, тобто через чотири роки після складання акту і ніяким чином не пов'язане із цим актом.

Стрийським міськрайонним судом Львівської області від 23 квітня 2012 року встановлено, що підставою відключення від газопостачання слугував недопуск позивачами до свого будинку працівників газової служби для технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання згідно листа, направленого ОСОБА_4 15 травня 2006 року начальником Стрийського УЕГГ ВАТ «Львівгаз» про те, що 29 травня 2006 року у помешканні останньої, згідно Наказу Державної акціонерної холдингової компанії «Укргаз» № 35 від 30 липня 1997 року «Про затвердження Положення про порядок технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання житлових будинків, громадських будівель, підприємств побутового та комунального призначення», буде проведено технічне обслуговування внутрібудинкових систем газопостачання.

Окрім того, суд не звернув уваги, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року визнано дії Державної інспекції України з контролю за цінами у Львівській області по проведенню перевірки та складанню акта № 000675 від 24 вересня 2002 року протиправними, а сам акт недійсним не у зв'язку із відсутністю боргу, а у зв'язку із порушенням процедури складання акта, зокрема неповідомлення позивачів про проведення перевірки, складання акту їх відсутність, неспівпадіння дат.

Вирішуючи спір, суд не врахував відсутність у справі будь-яких доказів на підтвердження доводів позивачів про те, що саме на підставі даного актаїх скарги, адресовані до правоохоронних органів ніхто не перевіряв, як і взагалі не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи будь-яких скарг.

Крім того, задовольняючи вимоги позивачів частково, суд залишив поза увагою, що всупереч вимогам ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачі взагалі не надали суду жодного належного і допустимого доказу, передбаченого ст.76 ЦПК України, який би підтверджував заподіяння ним моральної

- 8 -

шкоди.

В матеріалах справи міститься лише позов з додатками (постанова окружного адміністративного суду та документи стосовно стану здоров'я позивачів).

Постанова адміністративного суду є доказом протиправності дій відповідача, проте не є належним і допустимим доказом завдання позивачам моральної шкоди, зокрема що вони перенесли і продовжують переносити психологічні стреси, душевні страждання, їх здоров'я підірвано, погіршилися відносини з оточуючими людьми, порушено їх звичний життєвий ритм і їм необхідно докласти додаткових зусиль для його відновлення, вони позбавлені можливості реалізувати свої бажання, що вони понесли витрати на лікування і харчування у зв'язку із ушкодженням здоров'я.

Це ж стосується інших додатків, які підтверджують їх стан здоров'я і наявність захворювань, проте не є доказом завдання моральної шкоди, оскільки вказані у меддокументації захворювання виникли задовго до виникнення спору із ВАТ «Львівгаз» і не пов'язані із діями відповідача.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог та наданих позивачами доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки судом не встановлено і не підтверджено належними доказами позовні вимоги, а саме факт завдання моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Доводи апеляційної скарги позивачів про те, що доказом завдання моральної шкоди є постанова Львівського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року необгрунтовані. Як вище вказувалося дана постанова є доказом непроавомірності дій відповідача щодо складання акта, але ніяк не є доказом завдання моральної шкоди.

Дана постанова в тому числі не є доказом наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями ВАТ «Львівгаз» по зверненню до суду, стягненню із позивачів оплати за газ та відключенням їх помешкання від газопостачання, і діями інспекції по складанню акта перевірки у 2002 році. Як вище вказувалося дії щодо відключення помешкання позивачів відгазопостачання та невиконання рішення суду про зобов'язання ВАТ «Львівгаз» підключити будинок вчинені суб'єктом підприємницької діяльності, з яким у позивачів буди відносини щодо отримання послуг газопостачання.

Доводи скарги про те, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин Закони України: «Про державну службу», «Про звернення громадян», Бюджетний кодекс України безпідставні. Вказані нормативні документи не регулюють спірних правовідносин щодо відшкодування шкоди із вказаних позивачами підстав.

Це ж стосується доводів позивачів про те, що при вирішенні спору про відшкоудвання моральної шкоди суд мав застосувати Закон України «Про захист прав споживачів». Такі доводи помилкові, оскільки вказаний закон регулює відносиин між надавачем послуг, яким є

- 9 -

суб'єкт підприємнцької діяльності, і споживачем - фізичною особою, які виникають із договірних відносин. В даній справі спірні правовідносини виникли між державним органом, який не є суб'єктом підприємницької діяльності та фізичними особами внаслідок прийняття цим органом рішень і виникли із деліктинх правовідносин, а не договірних, як помилково вважають позивачі.

Доводи скарги про те, що суд не дотримався роз'яснень, що містяться у постановах Пленуму Верховного Суду України: № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» враховані.

Посилання на незастосування постановах Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» безпідставні, оскільки постанвоа безпосередньо не стосується спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з доводами скарги про те, що судове рішення не містить належного мотивування та відповіді на наведені позивачами доводи щодо підстав відшкодування моральної шкоди та її розміру, що є порушеням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте дана обстаивна не враховується, так як суд відмовляє у задоволенні позову.

Це ж стосується доводів скарги про те, що суд мав стягнути кошти із державного бюджету, а не із казначейського рахунку, оскільки в позові відмовлено.

Доводи скарги про те, що суд при постановленні рішення не був незалежний і безсторонній при розгляді справи, оскільки в її розгляд постійно втручалися прокурори надумані і безпідставні, жодного доказу з цього приводу позивачами не надано, а їх доводи грунтуються на здогадах.

Підстав для постановлення окремої ухвали, передбачених ст.262 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5задоволити частково, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державної казаначейської служби України, Державної служби статистики про відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: