Єдиний унікальний номер 233/44/16-ц Номер провадження 22-ц/4804/112/18
Головуючий в І інстанції - Наумик О.О. Єдиний унікальний номер 233/44/16-ц
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/4804/112/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Луганського національного аграрного університету на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2018 року цивільну справу № 233/44/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Луганського національного аграрного університету, третя особа: ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (головуючий у 1 інстанції суддя Наумик О.О.)

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Луганського національного аграрного університету» в особі відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що перебував у трудових відносинах з ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» та обіймав посаду механіка. Наказом ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» від 5 листопада 2015 року № 376 його звільнено з посади механіка з 30 жовтня 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважаючи звільнення таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки перебування у відпустці не є прогулом, позивач просив визнати незаконним наказ від 5 листопада 2015 року № 376, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2016 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року вищезазначені судові рішення було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року (з урахуванням ухвали того ж суду від 23.06.2018 року про виправлення описки) позов було задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ від 05.11.2015 року №376 про звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України, поновлено останнього на роботі на посаді механіка Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету». Стягнуто з Луганського національного аграрного університету на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44 466 грн. 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат та зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Не погодившись з даним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість зазначеного рішення, просив його скасувати та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що відпустка позивача не була узгоджена з адміністрацією навчального закладу, а висновок суду першої інстанції щодо звернення позивача до відповідача з належною заявою, не відповідає дійсним обставинам справи. Заява ОСОБА_2 не містить формулювання «без збереження заробітної плати», а має лише вказівку «за сімейними обставинами» та до неї не було додано документів на підтвердження обставин, які надають позивачу право на звернення до роботодавця із заявою про відпустку без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов'язковому порядку. Законодавством не передбачено обов'язок роботодавця видати наказ про відмову у наданні відпустки. Таким чином, посилання суду першої інстанції щодо недотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача є безпідставним. Крім того, відповідачем у справі зазначено ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», що не є юридичною особою.

Позивач надав заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до яких просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. В обґрунтування послався на те, що саме роботодавець зобов'язаний довести вину працівника, однак відповідачем такі обставини не доведені, а посилання на те, що заява про надання відпустки оформлена неналежним чином не відповідає дійсності.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені вимог у повному обсязі.

Інші особи,які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Пунктом четвертим ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивач працював у ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» Луганського національного аграрного університету та обіймав посаду механіка.

28 жовтня 2015 року ОСОБА_2 надав заяву на ім'я директора ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» про надання йому відпустки без збереження заробітної плати «за сімейними обставинами» строком на 10 днів, починаючи з 02.11.2015 року, яка зареєстрована відповідачем 28.10.2015 року за № 29. Та одночасно повідомив інспектора відділу кадрів ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» ОСОБА_4, що він має статус пенсіонера та ветерана праці, що дає йому право на обов'язкову відпустку без збереження заробітної плати.

05 листопада 2015 року завідувачем практичним навчанням ОСОБА_5 на ім'я директора ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» надано доповідну, в якій повідомлено, що 2, 3 та 4 листопада 2015 року, механік ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» ОСОБА_2 з невідомих причин був відсутній на роботі.

Згідно з актом ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», складеним працівниками технікуму 5 листопада 2015 року, позивачу запропоновано надати письмові пояснення щодо його відсутності на робочому місці без поважних причин 2, 3 та 4 листопада 2015 року, однак останній відмовився надавати такі пояснення.

Наказом директора ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» № 376 від 05.11.2015 «Про звільнення за прогул» на підставі доповідної записки завідувача навчально-виробничої практики ОСОБА_5 від 05.11.2015 р. про відсутність механіка ОСОБА_2 на роботі протягом певного часу, а саме 02, 03 та 04 листопада 2015 року без поважних причин, ОСОБА_2 звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 30 жовтня 2015 року.

З наказом про звільнення від 05.11.2015 року ОСОБА_2 був ознайомлений 09.12.2015 року, що підтверджується його особистим підписом на наказі.

За таких обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що факт здійснення позивачем прогулу недоведений оскільки позивач, шляхом подання відповідної заяви, скористався передбаченим ст..25 КЗпП України та п.п.6, 15 ч.1 ст.25 Закону України «Про відпустки» правом на обов'язкову відпустку без збереження заробітної плати як пенсіонер та ветеран праці. Відповідач не повідомив останнього про відмову, а тому є підстави для задоволення позовних вимог, як щодо поновлення на посаді, так і решти вимог, які є похідними.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо наявності підстав для звільнення працівника за п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно з п.4 ст.40 КЗпП України прогулом вважається відсутності на роботі (в тому числі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Проте відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не було належним чином узгоджена відпустка та не було повідомлено відповідача про наявність у працівника відповідного статусу, якій надає право на обов'язкову відпустку без збереження заробітної плати за його вимогою, спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи убачається, що 28.10.2015 року працівником у встановленому порядку надану відповідну заяву про відпустку без збереження заробітної плати строком на 10 днів, починаючи з 02.11.2015 року, яка зареєстрована за № 29. Під час подачі вказаної заяви працівником було повідомлено інспектора відділу кадрів ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» ОСОБА_4, що він має статус пенсіонера та ветерана праці, якій дає йому право на обов'язкову відпустку без збереження заробітної плати. Працівника не було попереджено про відмову, що підтверджується поясненнями свідків.

ОСОБА_4, опитана у суді першої інстанції у якості свідка, пояснила, що 28.10.2015 р. вона передала директору ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» ОСОБА_3 заяву ОСОБА_2 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, та повідомила, що останній є пенсіонером та ветераном праці, що дає йому право на обов'язкову відпустку без збереження заробітної плати. Оскільки вона вважала, що ОСОБА_2 буде надана відпустка в обов'язковому порядку, тому в подальшому повідомила позивача, що з понеділка він перебуває у відпустці. Тобто відсутні підстави вважати, що позивач скористався відпусткою без узгодження з адміністрацією установи та був відсутній на роботі без поважних причин.

Крім того, звільнення працівника за п.4 ст. 40 КЗпП України є дисциплінарним стягненням, порядок застосування якого врегульовано главою Х КЗпП України. Зі змісту положень ст. ст.148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При застосуванні дисциплінарного стягнення повинно враховуватись обставини, за яких вчинено проступок, ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна ним шкода та попередня робота працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Тобто підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок.

Проте з матеріалів справи убачається, що наказом від 5 листопада 2015 року позивача звільнено із займаної ним посади з 30 жовтня 2015 року за прогули, які він вчинив, на думку відповідача, 2, 3 та 4 листопада 2015 року, тобто дата звільнення працівника передувала проступкам на які відповідач посилався, як на підставу звільнення.

Таким чином, при звільненні працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відповідачем не було додержано загальних вимог щодо порядку звільнення, були порушені норми законодавства які регулюють порядок вивільнення та права працівника, звільнення відповідачем проведено з порушенням вимог трудового законодавства, у тому числі ст.. 147, 148, 149 КЗпП України, що є підставою для поновлення його на роботі, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про розмір виплат передбачених ст.. 235 КЗпП України суд першої інстанції у відповідності до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» вірно виходив з розрахунку середнього заробітку працівника визначеного за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 та дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивача було звільнено з 30 жовтня 2015 року, він мав вимушені прогули та справа розглядалася з січня 2016 року по червень 2018 року не з його вини, то на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 31 жовтня 2015 року по 22 червня 2018 року, за який мають місце 650 робочих днів. Розрахована судом сума відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позов заявлено до неналежного відповідача оскільки відповідачем у позовній заяві зазначено ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», якій не є юридичною особою. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету є відокремленим підрозділом Луганського національного аграрного університету.

Підпунктом третім пункту 1.4 Положення про відокремлений підрозділ «Костянтинівського технікуму Луганського національного аграрного університету» передбачено, що технікум від імені університету може бути позивачем, відповідачем, третьою особою чи іншою особою, що бере участь у судовій справі, має гербову печатку, штам, власні знаки, логотипи тощо.

Згідно матеріалів справи у судових засіданнях суду першої інстанції в якості представника відповідача приймала участь ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності №01/263-1 від 28.02.2018 року, що була видана їй саме юридичною особою - Луганським національним аграрним університетом, якій є належним відповідачем по справі. Та згідно довіреності представнику надано право діяти від імені Луганським національним аграрним університетом у тому числі здійснювати представництво у судових установах в межах повноважень визначених Положенням про Відокремлений підрозділ. Довіреність дійсна по 31.08.2018 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено в запереченнях на позов, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Решта доводів апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню. Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Луганського національного аграрного університету залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складений 14 листопада 2018 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян