Справа № 336/761/18
пр.№ 4-с/336/18/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Голубкової М.А., секретаря судового засідання Когут С.І. розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, за участю представника скаржника - адвоката ОСОБА_2, представника заінтересованої особи - державного виконавця Скрипника О.А., -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, на бездіяльність держаного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

В скарзі зазначає, що на виконанні Шевченківського відділу ДВС знаходилось виконавче провадження ВП 24669793 з примусового виконання наказу № 2- 1529/2010 виданого 04.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з Лимар Р.1. на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу у розмірі 141379,78 гривень.

В рамках цього виконавчого провадження Шевченківським ВДВС був накладений арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1.

29.06.2011 року державним виконавцем Скрима В.А. було винесено постанову, якою зазначений наказ № 2-1529/2010 виданий 04.11.2010 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу. Разом з цим, стягувач не пред'явив повторно виконавчий лист у відведений державним виконавцем строк.

Скаржник також вказує, що на сьогоднішній день, у реєстрі обтяжень нерухомого майна міститься інформація стосовно арештів майна ОСОБА_1, які були накладені в рамках вже завершеного виконавчого провадження ВП 24669793.

Зазначав, що наявність арештів накладених на все його майно у рамках завершеного та на теперішній час знищеного виконавчого провадження ВП 24669793 порушує його права власника та є незаконними.

Отримавши відповідь Шевченківського відділу ДВС № 2852 від 08.02.2018 про неможливість скасувати арешт з майна, скаржник, посилаючись на ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» 447-449 ЦПК України, просить суд визнати бездіяльність державного виконавця неправомірною та усунути порушення шляхом скасування накладених арештів на майно ОСОБА_1, які були накладені в рамках виконавчого провадження ВП 24669793 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1529/2010 виданого 04.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.

В судовому засіданні представник скаржника адвокат ОСОБА_2 наполягала на задоволенні скарги в частині зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1

Державний виконавець Скрипник О.А. заперечував проти задоволення скарги в частині визнання дій виконавчої служби незаконними, вирішення скарги в частині зняття арешту залишив на розсуд суду.

Також зазначив, що ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року не розповсюджувалась на постанови прийняті державним виконавцем в порядку ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та вказував, що державний виконавець Скрима В.А. не мала права знімати арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу. Вказував, що на теперішній час, матеріали виконавчого провадження ВП 24669793 з примусового виконання наказу № 2- 1529/2010 виданого 04.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з Лимар Р.1. на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в розмірі 141379,78 гривень, у звязку зі спливом терміну їх зберігання - знищені. Повторно на виконання до Шевченківського відділу ДВС м. Запоріжжя вказаний виконавчий документ не надходив.

Дослідивши матеріали скарги заслухавши пояснення сторін суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення скарги виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 447 ЦПК України Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено матеріалами скарги, на підставі судового наказу № 2- 1529/2010 виданого 04.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з Лимар Р.1. на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу у розмірі 141379,78 гривень Шевченківським ВДВС ЗМУЮ 16.02.2011 року було відкрито виконавче провадження № 24669793.

В рамках цього виконавчого провадження Шевченківським ВДВС був накладений арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 (номер обтяження 2880467, дата державної реєстрації обтяження 03.03.2011 року). Наявність арешту підтверджується Інформаційною довідкою за номером реєстраційної справи № 101, та приймається судом як доказ в силу положень ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

У вказаному виконавчому провадженні ОСОБА_1 мав статус боржника, а стягувачем було ВАТ «Державний ощадний банк».

29.06.2011 року державним виконавцем Скримою Валерією Анатоліївною, прийнята постанова, якою судовий наказ № 2-1529/2010 від 04.11.2010 року, повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», та роз'яснено право на його повторне пред'явлення для виконання, що підтверджується довідкою з ВП спец розділу від 22.02.2018 року, що надано державним виконавцем в судове засідання.

Стаття 47 Закону України про виконавче провадження в редакції від 21.04.1999 року містила виключний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, серед яких п.2 ч. 1 вказаної статті - повернення виконавчого документа стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними

Частиною 5 ст. 47 Закону передбачено, що Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Стаття 50 Закону визначає наслідки завершення виконавчого провадження, а саме у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Враховуючи, що 29.06.2011 року в рамках виконавчого провадження № 24669793 по примусовому виконанню судового наказу № 2- 1529/2010 виданого 04.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, державним виконавцем Скримою В.А. винесено саме постанову «про повернення виконавчого документа стягувачу», а не «про закінчення виконавчого провадження» або «повернення виконавчого документа до суду або іншого органу», суд приходить до висновку, що положення ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» не розповсюджуються на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, що свідчить про законність дій державного виконавця та відсутність станом на 29.06.2011 року обовязку зняти арешт, що був накладений постановою про відкриття провадження на все майно боржника ОСОБА_1

Водночас слід взяти до уваги, що статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року що діяла на момент вчинення виконавчих дій, визначено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч. 1 ст. 23 вказаного Закону, строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема пред'явленням виконавчого документа до виконання.

Разом з цим, стягувач не скористався наданим йому законом правом та не пред'явив повторно виконавчий документ у відведений строк, який становить один рік з дати винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Як визначено ст.. 2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно п.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

У ч. 4 ст. 59 чинного на сьогодні Закону «Про виконавче провадження» наводяться випадки при настанні яких, арешт знімається державним виконавцем. а у частині 5 ст. 59 Закону встановлено, що в всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, ( в чинному на момент повернення виконавчого документа Законі аналогічна норма була викладена у ст. 60).

За таких умов, слід звернути увагу, що арешт майна відповідно до ч. 1 ст, 56 діючого на сьогодні Закону застосовується для забезпечення реального виконання рішення. (В чинному на момент повернення виконавчого документа Законі, аналогічна норма викладена у ч. 1 ст. 57).

Однак в рамках вказаного вище виконавчого провадження, жодного виконання рішення бути не може, оскільки стягувач не скористався своїм правом повторно надати на виконання судовий наказ у відведений законом строк, що підтверджується повідомленням Шевченківського відділу ДВС м. Запоріжжя від 08.02.2018 року. А матеріали виконавчого провадження ВП 24669793 з примусового виконання наказу № 2- 1529/2010 виданого 04.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з Лимар Р.1. на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в розмірі 141379,78 гривень - знищені.

За вказаних обставин арешт накладений на підставі судового наказу № 2- 1529/2010 виданого 04.11.2010 року на все майно ОСОБА_1 в даному випадку суперечить вимогам Закону, адже його застосування дозволяється виключно з метою забезпечення виконання рішення.

Так, Вищий господарський суд України, 05 жовтня 2016 року по справі № 906/1291/13 прийняв постанову якою залишив в силі рішення судів нижчих інстанцій, які визнали незаконною бездіяльність органів ВДВС щодо відмови знімати арешт з майна після повернення виконавчого документу та зобов'язали зняти арешт. По тій справі, ВГСУ вказав, що: колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірними висновки господарських судів попередніх інстанцій про те, що положення Інструкції з організації примусового виконання рішень не суперечать cm. ст. 47, 60 Закону України "Про виконавче провадження" і не забороняють органу державної виконавчої служби зняти арешт з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа саме стягувачу.

Також вказано, що відсутність норми закону яка б прямо зобов'язувала державного виконавця зняти арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", не спростовує того факту, що існуюча заборона на стягнення коштів з боржника виключає здійснення виконавчого провадження шляхом примусового виконання рішення органами виконавчої служби, в результаті чого накладення арешту на майно боржника, як засіб забезпечення реального виконання рішення, втрачає свою правову сутність, є необгрунтованим та таким. що порушує права боржника.

Беручи до уваги той факт, що обовязок зняття арешту з майна боржника при повернені виконавчого документа стягувачу прямо Законом України «Про виконавче провадження» не був передбачений, той факт, що стягувач не скористався своїм правом повторно надати на виконання виконавчий документ у передбачений законом строк, а наявність арешту перешкоджають ОСОБА_1 вільно користуватись своїм майном, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення скарги.

Враховуючи викладене керуючись 353, 354, 447 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області задовольнити частково.

Зобов'язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, накладеного Шевченківським відділом державної виконавчої служби ЗМУЮ, в рамках виконавчого провадження № 24669793 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1529/2010 виданого 04.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.

В іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Голубкова М.А.