Справа № 750/8357/17 Провадження № 22-ц/795/167/2018 Головуючий у I інстанції - Литвиненко І. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

позивач ОСОБА_2,

відповідач Чернігівська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, -

місце ухвалення рішення суду - місто Чернігів

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Чернігівської міської ради, у якому просив встановити факт проживання однією сім'єю з 03 листопада 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 із померлою ОСОБА_4, мотивуючи заявлені вимоги тим, що встановлення даного факту необхідно для реалізації ним права на спадкування майна померлої за четвертою чергою за законом.

Рішенням від 04 грудня 2017 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав правової оцінки наданим позивачем письмовим доказам на підтвердження його спільного проживання із померлою однією сім'єю з 03 листопада 2011 року, а саме, акту, затвердженому керуючим ОЖБК, довідці ОЖБК та висновку дільничного офіцера поліції про результати перевірки за зверненням ОСОБА_2

Заявник стверджує, що суд критично віднісся до показів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якими повністю підтверджується наявність між ним і померлою спільного побуту та сімейних відносин саме з осені 2011 року.

Вказує на те, що у квартирі померлої він проживав без реєстрації і не являвся орендарем, а тому не був зазначений у заяві ОСОБА_4 на отримання субсидії та її декларації про доходи.

Також посилається, що судом не в повній мірі застосовані роз'яснення постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року та норми Сімейного Кодексу України щодо визначення поняття «членів сім'ї» та підстав виникнення сім'ї.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що протягом п'ятирічного строку до відкриття спадщини, а саме, що у 2011 та 2012 роках він проживав спільно зі ОСОБА_4, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, і не були пов'язані лише із здійсненням позивачем представництва інтересів померлої на підставі виданих нею довіреностей.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам законодавства, яким регулюються спірні правовідносини.

У справі встановлено, що ОСОБА_4 станом на 31 грудня 2012 року на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2011 року, що підтверджується повідомленням КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради (а.с. 55).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (а.с. 5, 46-47). Після її смерті відкрилась спадщина на вищезазначене нерухоме майно.

11 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4, вказуючи, що на підставі ст. 1264 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги за законом (а.с. 52).

З повідомлення Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, адресованого ОСОБА_2, вбачається, що його заява про прийняття спадщини отримана та зареєстрована 13 травня 2017 року і долучена до спадкової справи № 130/2017, яка була заведена 24 лютого 2017 року (а.с. 14). Одночасно нотаріусом було роз'яснено заявнику, що згідно п. 4.4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, факт проживання спадкоємців однією сім'єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив встановити факт проживання однією сім'єю з 03 листопада 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 із померлою ОСОБА_4, в мотивування якого зазначив, що проживав у зазначений період разом з померлою у її квартирі, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, піклувались один про одного, спільно утримували житло та здійснювали у ньому поточний ремонт, отже, має право на спадщину як спадкоємець четвертої черги за законом.

Відповідно положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно роз'яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Пунктом 21 постанови визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, проаналізувавши вищенаведені норми та перевіривши обставини справи у сукупності, правильно визначив наявність законних підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, вказавши, що останнім не доведено, що саме протягом п'ятирічного строку до відкриття спадщини він проживав спільно із ОСОБА_4 та був пов'язаний із нею спільним побутом.

Так, на підтвердження спільного проживання із померлою позивачем були надані ксерокопія акту від 20 листопада 2017 року, що затверджений керуючим ОЖБК, та ксерокопія довідки ОЖБК від 20 листопада 2017 року, складена на підставі зазначеного акту (а.с. 86, 87), які містять відомості про те, що ОСОБА_2 мешкав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 03 листопада 2011 року. Проте, надані документи, як правильно зазначив районний суд, не містять жодних посилань про те, що саме з вказаного часу позивач та померла вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом.

Законодавцем визначено, що головною ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. На підтвердження зазначеного позивачем в ході розгляду справи були надані листівки-вітання зі святами, чеки щодо купівлі продуктів харчування та ліків, квитанції про сплату комунальних послуг, але вказані докази не охоплюють період 2011-2012 років, на що наголошував у своєму рішенні і суд першої інстанції. Крім цього, як вбачається із матеріалів спадкової справи (а.с. 50), померла ОСОБА_4 мала борг за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в сумі 6309,62 грн, про що свідчить претензія ПАТ «Облтеплокомуненерго».

Позивачем не були заявлені як свідки і відповідно не допитувались судом першої інстанції особи, які, як зазначено у акті від 20 листопада 2017 року, засвідчили спільне проживання ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_4 з 2011 року. Відтак, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не мали змоги перевірити, чи дійсно вказані особи були сусідами померлої ОСОБА_4 та які саме обставини їм були відомі про спільне проживання позивача та ОСОБА_4

Крім цього, апеляційний суд зважає на те, що і вказаний акт, і видана на його підставі довідка ОЖБК були складені не лише після смерті ОСОБА_4, а і після звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом. Отже, суд першої інстанції правильно не взяв їх до уваги як доказ спільного проживання осіб.

Правильним, на думку колегії суддів, є також посилання суду першої інстанції на те, що висновок дільничного офіцера поліції про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є тим достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини даної справи, оскільки, по-перше, вирішення питань щодо встановлення фактичного проживання осіб не входить до напрямків діяльності дільничного офіцера поліції, на що наголошував у рішенні суд першої інстанції, а по-друге, матеріали перевірки, на підставі яких складений вказаний висновок, до матеріалів справи не долучені. Дільничний посилався на опитування мешканців під'їзду № 3 за вказаною адресою, але не зазначив ні їх прізвищ, ні нумерації квартир, ні інших даних, виходячи з яких було б можливо ідентифікувати осіб, що засвідчили спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Крім цього, у висновку зазначено лише про спільне проживання осіб, тоді як при вирішенні даного спору визначальним є ведення спільного господарства та наявність взаємних родинних прав і обов'язків.

На думку апеляційного суду, не свідчать безумовно про спільне ведення господарства та спільне проживання протягом останніх п'яти років до відкриття спадщини і покази допитаних судом першої інстанції свідків, як на це наголошує позивач у апеляційній скарзі.

Так, свідок ОСОБА_6 в ході її допиту судом першої інстанції не змогла чітко визначити період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4, називала померлу «ОСОБА_4» замість «ОСОБА_4» та вважала позивача і померлу подружжям, у той час як сам ОСОБА_2 пояснював у суді апеляційної інстанції, що вважав себе онуком померлої і ні в якому разі не її чоловіком. Інший допитаний судом свідок - ОСОБА_5 не змогла точно вказати суду, з якого часу позивач та ОСОБА_4 проживали спільно.

Крім цього, як вбачається з довідки Деснянської районної у місті Чернігові ради від 26 квітня 2017 року, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Суперечить доводам позову також надана на запит суду інформація, яку вказувала сама ОСОБА_4, подаючи заяву про призначення субсидії до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради у 2015 та 2016 роках, за якою у квартирі вона мешкала одна. Доводи позивача про те, що відомості про нього не повинні були надаватись ОСОБА_4, оскільки він не був орендарем квартири, є неспроможними, оскільки остання засвідчила своїм підписом у заяві про отримання субсидії те, що зобов'язується повідомляти структурний підрозділ з питань соціального захисту населення у разі зміни обставин, що можуть вплинути на отримання житлової субсидії, в тому числі зміну складу осіб, що зареєстровані (фактично проживають) у житловому приміщенні.

Таким чином, оцінюючи у сукупності надані позивачем докази на підтвердження факту проживання та ведення спільного господарства із померлою ОСОБА_4 протягом п'яти років до часу відкриття спадщини, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що вони не є достатніми для задоволення заявлених ОСОБА_2 вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у 2011 та 2012 роках і зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, які судом першої інстанції були ретельно досліджені, як кожен окремо, так і у їх сукупності на предмет допустимості, достовірності та достатності.

Отже, апеляційний суд вважає, що зроблені в ході вирішення спору висновкі суду першої інстанції є правильними і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий:Судді: