П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 22-1272 Головуючий у1-й інстанції - Фролова І.В.

Унікальний №761/5997/18 Доповідач - Пікуль А.А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

за участю секретаря Пузикової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення коштів,-

у с т а н о в и л а:

У лютому 2018 року ОСОБА_5 пред'явив в суд позов до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача на його користь грошової суми у розмірі 866 275 грн. 11 коп., що еквівалентно 30 000 доларів США, у разі відмови відповідача від сплати одноразового платежу у вказаній сумі - накласти стягнення на майно, що було передано останньому у спадщину, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-5).

Позов обґрунтований тим, що 05 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено Договір оформлення авансу на купівлю-продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1, за умовами якого позивачем, як покупцем, передано ОСОБА_7, як продавцеві, аванс у сумі 30 000 доларів США. Умовами даного договору визначено, що сторони договору у строк не пізніше 01 березня 2014 року повинні укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаного майна, однак зазначений договір укладено не було. В червні 2014 року позивач дізнався, що ОСОБА_7 помер, спадкоємцем останнього згідно заповіту спадкодавця є ОСОБА_4 На підставі викладеного позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року позовні вимоги задоволені частково.

Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 866 275 грн. 11 коп., що еквівалентно 30 000 доларів США.

У задоволенні позовних вимог про накладення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4, через свого представника, адвоката ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.196-202).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про накладення стягнення на квартирупозивачем не оскаржується, а тому в апеляційному порядку у цій частині не перевіряється.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач, ОСОБА_5, у визначений судом строк не подав.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: представника відповідача, адвоката ОСОБА_8, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити; представника позивача, адвоката ОСОБА_9, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

При ухваленні рішення про задоволення позову районний суд вважав встановленим, що 05 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 (покупець) та ОСОБА_7 (продавець) було укладено Договір оформлення авансу на купівлю-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого продавець та покупець домовились у подальшому оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної квартири, не пізніше 01 березня 2014 року.

У відповідності до п.1.2 цього договору покупець у присутності посередника передає продавцю у якості авансу суму, еквівалентну 30 000 доларів США за вказану квартиру.

У визначений договором строк, а саме 01 березня 2014 року договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено не було, аванс ОСОБА_5 не повернуто.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із Спадковою справою № 398-2014 померлого ОСОБА_7, останнім 18 серпня 2005 року складено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_7 заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого не складалося б в загалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, ОСОБА_4.

02 липня 2014 року ОСОБА_4 подано до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 та видачу свідоцтва про на спадщину за заповітом.

Постановою від 31 жовтня 2017 року державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Рева І. М. відмовив ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку із ненаданням документа, який підтверджує право власності на квартиру на ім'я померлого.

За встановлених обставин, виходячи з того, що аванс позивачеві повернутий не був, відтак він є кредитором померлого, спадкоємцем ОСОБА_7 є ОСОБА_4, районний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 коштів в сумі 866 275 грн. 11 коп., що еквівалентно 30 000 доларів США.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки районного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення суми авансу відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_5 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.189-190).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_4 не містить, в ході апеляційного розгляду представник відповідача, адвокат ОСОБА_8 також не навела таких обставин.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст. 215 ЦК України та внаслідок неповного з'ясування обставин справи визнав попередній договір купівлі-продажу квартири договором оформлення авансу, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Відповідач звертає увагу суду на те, що наявний у розпорядженні суду договір оформлення авансу на купівлю-продаж квартири містить всі перелічені істотні умови договору купівлі-продажу (предмет договору, ціну, термін виконання зобов'язання), а тому є попереднім договором, на підставі якого не пізніше 01 березня 2014 року повинне відбутись укладення основного договору купівлі-продажу. А оскільки указаний договір в порушення вимог чинного законодавства нотаріально не посвідчений, він є нікчемним, не потребує визнання його недійсним.

Такі аргументи сторони не можуть бути прийняті судом у якості підстави для відмови в позові.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором (ст.5, п.5.ч.3 ст. 175 ЦПК). Відтак при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини.

Як передбачено ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

За правилом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Ураховуючи положення статей 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК України).

За таких обставин укладений між сторонами у простій письмовій формі (без нотаріального посвідчення) попередній договір купівлі-продажу квартири є нікчемним.

За правилами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, незалежно від того, яким чином буде визначена правова природа укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 5 жовтня 2013 року договору (договір оформлення авансу на купівлю-продаж квартири/ попередній договір купівлі продажу квартири), як унаслідок його невиконання так і унаслідок його нікчемності, на користь ОСОБА_5 з продавця за договором, ОСОБА_7 (у даному випадку його правонаступника), підлягає стягненню отримана останнім у якості авансу грошова сума, еквівалентна 30 000 доларів США.

З огляду на викладене, оцінка районного суду щодо правової природи договору оформлення авансу на купівлю-продаж квартири від 05 жовтня 2013 року (а.с.9) не вплинула на правильність висновку районного суду щодо наявності підстав для стягнення коштів, отриманих ОСОБА_7 за даним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не може відповідати за даним позовом, оскільки у нього не виникло право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1, також відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

З наявних у справі письмових доказів убачається, що ОСОБА_4 прийняв спадщину.

Оціночна вартість спадкового майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1, складає 925 376 грн. (а.с.20).

Відповідно до положень ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Незважаючи на те, що наразі спадкове майно поза волею спадкоємця було незаконно відчужене третій особі, ОСОБА_4 є особою, яка набула майнове право на оформлення спадкового майна у власність, а за правилами ст. 190 ЦК України майнові права є майном. Договір про відчуження спадкового майна за позовом спадкоємця визнаний судом недійсним, спадкове майно за позовом спадкоємця витребуване з чужого незаконного володіння набувача за оспореним договором.

Положення ЦК України, про те, що право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, на які посилається відповідач, втратили чинність. оскільки ст. 1299 ЦК виключена згідно із Законом від 04.07.2013 № 402-VII.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності у даному спорі також відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

По-перше, протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини позивач подав до Першої Київської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини вимогу до спадкоємців ОСОБА_7 (а.с.11).

По-друге, відповідно до матеріалів спадкової справи першим, хто прийняв спадщину після смерті спадкодавця, був спадкоємець за законом, ОСОБА_12 (а.с.72-85). Саме до цього спадкоємця ОСОБА_5 первинно пред'явив позов про стягнення суми.

По-третє, за правилом ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У даному випадку 21 лютого 2018 року ОСОБА_4 через представника, ОСОБА_13, був поданий відзив на позовну заяву (а.с.53-55). 20 червня 2018 року представником відповідача було подане письмове клопотання про закриття провадження у справі (а.с.177-178).

Ні відзив на позовну заяву, ні клопотання про закриття провадження у справі не містять заяви відповідача про застосування позовної давності. Окремої письмової заяви про застосування позовної давності матеріали справи також не містять. Протоколи судових засідань у справі не містять відомостей про оголошення представником відповідача, який брав участь у справі, усної заяви про застосування позовної давності. Зауважень на протокол судового засідання матеріали справи не містять. Апеляційна скарга відповідача також не містить відомостей щодо факту подання заяви (усної чи письмової) про застосування позовної давності.

З технічного запису судового засідання убачається, що усна заява про застосування позовної давності не заявлялась. У виступі з промовою в судових дебатах, у якій за правилом ч.1 ст. 242 ЦПК України особа може посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні, представник відповідача, ОСОБА_13, також не заявляв про застосування судом позовної давності у спорі.

З огляду на викладені фактичні обставини перебігу розгляду справи у контексті положень ч.3 ст. 267 ЦК України, у районного суду не було підстав для застосування позовної давності у даному спорі.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом вимог процесуального законодавства в ході проведення судового розгляду також не приймаються у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення. Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі вирішене судом шляхом постановлення ухвали на місці (без виходу до нарадчої кімнати). Оригінал договору представник позивача пред'явив апеляційному суду і суд констатував, що наявна у матеріалах справи копія відповідає оригіналу. Допущені районним судом порушення під час перебігу судового засідання не призвели до неправильного вирішення справи.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 листопада 2018 року.

Головуючий А.А. Пікуль

Судді Д.Р. Гаращенко

Т.О.Невідома