Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 295/7994/15-ц

провадження № 61-917св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року у складі судді Зубчук І. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 26 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 87/3, за умовами якого ОСОБА_2 надано у борг 340 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном повернення - 25 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 87/3 29 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано земельну ділянку площею 1 200 кв.м для обслуговування магазину та майновий комплекс: міні-цех по переробці риби та м'яса з магазином продовольчих товарів літ. «А» площею 613,2 кв.м, холодильна камера з побутовими приміщеннями літ. «Б» площею 122,1 кв.м, ворота № 1, ворота № 2, ворота № 3, загальною площею 735,3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1.

27 грудня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 29 жовтня 2007 року, яким пункт договору «Предмет іпотеки» викладено у новій редакції в частині правоустановчих документів, на підставі яких ОСОБА_2 набув право власності на предмет іпотеки.

Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконував умови кредитного договору, станом на 24 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 7 745 796 грн 06 коп., яка складається із заборгованості за основним зобов'язанням та процентами - 288 948,46 доларів США, що еквівалентно 7 517 012 грн 97 коп., комісії - 228 783 грн 09 коп. та штрафу за несвоєчасне повернення кредиту - 184 768 грн 92 коп.

З урахуванням уточнених позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 7 745 796 грн 06 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно за ціною, що буде визначена суб'єктом оціночної діяльності на день реалізації.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року у позові ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 15 вересня 2008 року ОСОБА_2 здійснив останній платіж у рахунок погашення заборгованості за основним зобов'язанням та 05 червня 2009 року - у рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами. Позов до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки банк пред'явив лише у травні 2015 року, тобто поза межами встановленого чинним законодавством України трирічного строку позовної давності. Оскільки представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків спливу такого строку, суд з урахуванням обґрунтованості заявлених позовних вимог відмовив ПАТ «ВіЕйБі Банк» у позові.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» відхилено, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 14 червня 2011 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» направило боржнику вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, у зв'язку із чим змінило строк виконання основного зобов'язання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у банка виникло 15 липня 2011 року (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі). Оскільки ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду лише у травні 2015 року, то суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив представник відповідача. Крім того, апеляційний суд зазначав, що помилкове визначення судом першої інстанції строку дії договору та строку, з якого почався перебіг позовної давності, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, а тому дійшов висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

У грудні 2017 року ПАТ «ВІЕйБі Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір між сторонами укладався на строк до 25 жовтня 2017 року, банк звернувся до суду з позовом у травні 2015 року, тобто у межах строку дії кредитних зобов'язань. На момент подання до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки правовідносини за кредитним договором між сторонами не припинено. Оскільки відповідач користується отриманими у борг коштами, то відповідно до статті 1054 ЦК України зобов'язаний повернути кредит і проценти за користування кредитними коштами. Разом з тим, вимога про дострокове повернення кредитних коштів не тягне за собою припинення договірних зобов'язань та не виключає стягнення процентів, пені, збитків та інших штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Житомирського районного суду Житомирської області.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

У квітні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 87/3, за умовами якого ОСОБА_2 надано у борг 340 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном повернення - 25 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 87/3 29 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано земельну ділянку площею 1 200 кв.м для обслуговування магазину та майновий комплекс: міні-цех по переробці риби та м'яса з магазином продовольчих товарів літ. «А» площею 613,2 кв.м, холодильна камера з побутовими приміщеннями літ. «Б» площею 122,1 кв.м, ворота № 1, ворота № 2, ворота № 3, загальною площею 735,3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1.

27 грудня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 29 жовтня 2007 року, яким пункт договору «Предмет іпотеки» викладено у новій редакції та зазначено, що предмет іпотеки являє собою майновий комплекс, а саме: міні-цех по переробці риби та м'яса з магазином продовольчих товарів літ.«А», площею 613,2 кв.м, холодильна камера з побутовими приміщеннями літ. «Б», площею 122,1 кв.м, ворота № 1, ворота № 2, ворота № 3, загальною площею 735,3 кв.м; земельну ділянку для комерційного використання (обслуговування магазину), площею 1 200 кв.м з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходяться по АДРЕСА_1. Вказана земельна ділянка належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 26 грудня 2007 року відділом земельних ресурсів у Житомирському районі Житомирської області на підставі договору дарування.

ОСОБА_2 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 24 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 7 745 796 грн 06 коп., яка складається із заборгованості за основним зобов'язанням і процентами - 288 948,46 доларів США, що еквівалентно 7 517 012 грн 97 коп., комісії - 228 783 грн 09 коп. та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту - 184 768 грн 92 коп.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Пунктом 7.4. договору іпотеки сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

У частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14 ?38цс18).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на нерухоме майно є позасудовим способом захисту прав кредитора та у судовому порядку такі позовні вимоги не підлягають задоволенню. Разом із тим, відмовляючи у позові ПАТ «ВіЕйБі Банк» суди виходили із того, що банк пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач.

За змістом статтей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин пропуску строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові необхідно відмовляти за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе лише до обґрунтованих позовних вимог та не допускається у випадку необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 412 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Під час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову у позові ПАТ «ВіЕйБі Банк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього з підстав пропуску строку позовної давності, а не з підстав необґрунтованості заявлених позовних вимог.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, та з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів - про ухвалення рішення про відмову у позові з підстав необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року скасувати.

У позові Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити за необґрунтованістю.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк