Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 635/8701/14-ц

провадження № 61-2883 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року у складі судді Полєхіна А. Ю., ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року у складі суддів: Шаповал Н. М., Кіпенка І. С., Пшенічної Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначало, що 2 квітня

2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL 702/061/2007, за умовами якого на рахунок відповідача

№ НОМЕР_1 перераховано кредитні кошти у розмірі 48 700 дол. США, зі сплатою 13, 99 процентів річних за користування кредитом, на строк до

3 квітня 2017 року.

24 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №МL-702/985/2008, за умовами якого відповідачу перераховано на поточний рахунок

№ НОМЕР_1 кредитні кошти у розмірі 10 800 дол. США, зі сплатою

5,49 процентів річних за користування кредитом на строк до 26 червня

2023 року.

12 листопада 2010 року за договором купівлі-продажу кредитного портфелю ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за указаними кредитними договорами.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитними договорами утворилась заборгованість, яка станом на 20 лютого 2015 року за договором № МL 702/061/2007 від 2 квітня 2007 року становила: по тілу кредиту - 44 559,71 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 лютого 2015 року складало 1 219 060 грн 09 коп.; по нарахованим та несплаченим відсоткам - 12 030,51 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 лютого

2015 року становило 329 129 грн 49 коп.; зі сплати пені - 5 650 910 грн 89 коп., а всього - 7 199 100 грн 47 коп.

Заборгованість за кредитним договором № МL-702/985/2008 від 24 червня 2008 року станом на 20 лютого 2015 року становила: по тілу кредиту -

10 693,51 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 лютого 2015 року складало 292 551 грн 98 коп.; по нарахованим та несплаченим відсоткам - у розмірі 2 701,95 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 лютого 2015 року становило 73 919 грн 68 коп.; зі сплати пені - 1 337 626 грн 07 коп., а всього - 1 704 097 грн 73 коп.

Посилаючись на наведене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути з ОСОБА_1 зазначену заборгованість.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від

11 грудня 2015 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML 702/061/2007 від 2 квітня

2007 року в розмірі 2 767 250 грн 58 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-702/985/2008 від 24 червня 2008 року в розмірі 659 023 грн 66 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 неналежно виконував взяті на себе зобов'язання за кредитними договорами, періодичні платежі не вносив, кредитні кошти не повертав, а тому з нього підлягає стягненню заборгованість за указаними договорами на користь правонаступника ЗАТ «ОТП Банк» - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». При цьому суд вважав за можливе зменшити розмір пені, відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, з урахуванням суми пені, зменшеної відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України, є законним та обґрунтованим.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року та увалу апеляційного суду Харківської області від

10 листопада 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу обґрунтовував тим, що про розгляд справи він не був повідомлений належним чином, оскільки зареєстрований за іншою адресою, ніж указано в позовній заяві. На час розгляду справи перебував у лікарняному закладі, що є поважною причиною його неявки у судове засідання. Суди не звернули увагу на те, що ПАТ «ОТП Банк» задовольнив свої вимоги за кредитними договорами шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, а тому позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є повторним стягненням заборгованості за кредитними договорами. Крім того посилався на те, що у матеріалах справи відсутні докази отримання ним кредитних коштів, та позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з зазначеним позовом.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом статтей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 514 ЦК України).

Судами установлено, що ОСОБА_1 неналежно виконував взяті на себе зобов'язання за кредитними договорами № МL 702/061/2007 від 2 квітня.

2007 року та № МL-702/985/2008 від 24 червня 2008 року, не сплачував періодичні платежі та не повертав кредитні кошти, а тому законним та обґрунтованим є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за указаними договорами.

При цьому судами правильно враховано, що розмір пені значно перевищує розмір збитків, а тому він підлягає зменшенню на підстав частини третьої статті 551 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів отримання відповідачем кредитних коштів є безпідставними.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до кредитної заявки

ОСОБА_1 від 2 квітня 2007 року грошові кошти за кредитним договором № МL 702/061/2007 від 2 квітня 2007 року у розмірі 48 700 дол. США зараховані на рахунок позивача № НОМЕР_1, а відповідно до кредитної заявки ОСОБА_1 від 24 червня 2008 року грошові кошти у розмірі

10 800 дол. США за кредитним договором № МL-702/985/2008 від 24 червня 2008 року також зараховані на указаний вище рахунок.

Не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону і доводи

ОСОБА_1 щодо повторного стягнення з нього кредитної заборгованості на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», з посиланням на виконавчі написи нотаріуса від 17 грудня 2009 року та від 21 грудня 2009 року, за якими в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами

№ МL 702/061/2007 від 2 квітня 2007 року та № МL-702/985/2008 від

24 червня 2008 року звернуто стягнення на його нерухоме майно.

Наявність виконавчого напису нотаріуса про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до статтей 526, 599 ЦК України. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Судами попередніх інстанцій установлено, що зазначені виконавчі написи нотаріуса не виконані, постановами державного виконавця від 5 травня

2011 року виконавчі документи повернуті стягувачу, з посиланням на відсутність технічної документації та відмітки про згоду на авансування витрат на виготовлення документації. Докази виконання позичальником зазначених виконавчих написів та повернення кредитних коштів відсутні, а відтак правильним є висновок судів про відсутність подвійного стягнення заборгованості за указаними кредитними договорами.

Не заслуговують на увагу також доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи.

З матеріалів справи убачається, що судом першої інстанції при відкритті провадження у справі було здійснено запит щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_1 Судові повістки направлялись за двома адресами - офіційне місце реєстрації відповідача та місце проживання останнього, зазначене у кредитних договорах та у позові. Відповідно до відміток на зворотніх повідомленнях про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 отримував судові повістки особисто. Будь-яких заяв, з повідомленням про поважність причин неявки у судові засідання, не подавав.

Крім того, у судових засіданнях в суді першої інстанції приймав участь його уповноважений представник - ОСОБА_2, який неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з можливістю мирного урегулювання спору.

Не заслуговують на увагу і посилання в касаційній скарзі на не застосування судом апеляційної інстанції строку позовної давності.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, поданої до винесення ним рішення.

Згідно частини першої статті 232 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій) заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України, (у редакції, що була чинною на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну оцінку в межах доводів апеляційної скарги.

Ураховуючи, що в суді першої інстанції не було заявлено про застосування строку позовної давності, при цьому відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, у судових засіданнях приймав участь його уповноважений представник, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, заявленого у суді апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик