Дата документу 28.02.2018
Справа № 501/3034/16-ц
28 лютого 2018 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Пушкарського Д.В.,
при секретарі Тимко М.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб» про ознайомлення з наказом про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану щорічну відпустку, -
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона на протязі чотирьох років працювала на посаді начальника юридичного департаменту ТОВ «Стройтехнаб». 16 вересня 2016 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України. Однак, в день звільнення, 01 жовтня 2016 року, з нею не було здійснено розрахунку по заробітній платі, не ознайомлено з наказом про її звільнення, не повернуто трудової книжки та не проведено остаточного розрахунку. На неодноразові звернення позивача до керівництва ТОВ «Стройтехснаб», щодо повернення трудової книжки, видачі наказу про звільнення та здійснення повного розрахунку, жодної відповіді від ТОВ «Стройтехснаб» до теперішнього часу не надійшло. У звязку з цим позивач була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила розглядати справу у її відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився повторно, належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.77), надав письмові заперечення проти позову, в яких посилаючись на те, що обставини на вказані позивачем в позовній заяві та правові мотиви, якими обґрунтовуються позивні вимоги не мають взаємного звязку, просить у задоволені позову відмовити.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 01 листопада 2012 року по 01 жовтня 2016 року позивач перебувала з ТОВ «Стройтехснаб» в трудових відносинах, працюючи на посаді начальника юридичного департаменту ТОВ «Стройтехснаб», що підтверджується довідкою ОК-5 від 19.04.2017 року (а.с.58-60).
16 вересня 2016 року позивач звернулась з заявою про звільнення за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України.
Відповідно до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним орган письмово за два тижні.
За таких умов, працівникові гарантоване право в будь-який час розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, що є обовязковою підставою для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) саме з цих підстав видати наказ про звільнення за власним бажанням та трудову книжку.
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Законом України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно постанови від 22 грудня 2016 року (а.с.34), директора ТОВ «Стройтехснаб» притягнуто до адміністративної відповідальності за поданням Головного управління Держпраці в Одеській області, яке проводило перевірку дій посадових осіб ТОВ «Стройтехснаб», та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за порушення ч.1 ст.41 КУпАП, що свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства.
Нормами ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, без правових на те підстав, не виконавши перед працівником зобов'язання передбачене ч.1 ст.116 КЗпП України, підприємство повинно нести відповідальність, передбачену ч.1 ст.117 КЗпП України.
Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середній заробіток, відповідно до довідки ТОВ «Стройтехснаб» (а.с.32), складає 283 гривень 02 копійок за один робочий день. Період затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2016 р. до 28.02.2018 року складає 64 робочих днів 2016 року, 249 робочих днів у 2017 році, 41 робочий день у 2018 році, разом 354 робочі дні.
Розмір середнього заробітку за час затримки з 01.10.2016 р. по 28.02.2018 р. включно, складає 100189,10 грн. (283,02 грн. х 354 робочі дні = 100189,10 грн.).
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст.6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Приписами ч.1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 15 жовтня 2013 року передбачено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату прані не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-29і2цсі6 від 18 січня 2017 року встановлено, що відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Також, відповідно до п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом міністерства праці України, міністерством юстиції, міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за №58, у разі звільнення працівника, всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємств, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженого ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї запису про звільнення.
При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року зазначається, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.
Суд вважає необхідним на підставі ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ТОВ «Стройтехснаб» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі.
Оскільки відповідно до пункту першого статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивача від сплати судового збору звільнено, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1365,72 грн.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.263-265, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб» про ознайомлення з наказом про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану щорічну відпустку -задовольнити.
Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб» ознайомити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з наказом про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України та внести до її трудової книжки відповідні відомості про звільнення за власним бажанням 30.09.2016 року за ст.38 КЗпП України, і видати трудову книжку.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб» на користь держави судовий збір в розмірі 1365,72 гривень.
Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя