ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6371/18

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/263/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - АТ КБ "ПРИВАТБАНК"

треті особи - Деснянський відділ Державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівський області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - місто Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 09.09.2018,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: Деснянський відділ Державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що у Деснянському ВДВС міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області знаходиться виконавче провадження по виконанню виконавчого напису №3582, виданого 24.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про стягнення з нього (позивача) на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості, що несплачена в строк за кредитним договором б/н від 17.09.2010 в сумі 50 569,71 грн. Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис виконанню не підлягає, оскільки у приватного нотаріуса не було законних підстав на його вчинення. Так, у змісті виконавчого напису відсутнє посилання на документи, на підставі яких він здійснений. Наданий нотаріусу розрахунок заборгованості за договором не є засвідченою випискою з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості, строків її погашення, з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, як того вимагає п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Також позивач зазначає, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено після трирічного строку з дня виникнення права примусового стягнення боргу, враховуючи, що станом на 30.05.2014 вже існувала прострочена заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 вересня 2018 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. від 24.05.2017, зареєстрований в реєстрі за №3582 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів в сумі 50569,71 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. та 1929 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі скаржник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недостатнє дослідження письмових доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи. Апелянт наполягає на тому, що виконавчий напис вчинений з додержанням норм Закону України «Про нотаріат», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідач зазначає, що позивач має перед банком непогашену заборгованість, про необхідність повернення якої банк письмово попереджав позивача. Також скаржник вважає, що строки для вчинення виконавчого напису обчислюються не за правилами обчислення строків позовної давності, а за правилами ст.88 Закону України «Про нотаріат», а саме починаючи з дати направлення боржнику вимоги про усунення порушень. В кредитному договорі не передбачений строк його дії, тобто він укладений на невизначений строк, тому сторони мають право здійснити свої права та обов'язки в будь-який час. Не погоджується відповідач із стягненням з нього витрат на правову допомогу, вважаючи, що позивачем не доведено справедливість та повноту витрат, які фактично були понесені. Позивач мав подати суду розрахунок витрат часу, витраченого адвокатом на вивчення справи в суді, на участь в судовому розгляді та на вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Крім того, суд повинен був врахувати положення законодавства про граничний розмір їх компенсації.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що під час вчинення виконавчого напису скаржником не були подані документи, що підтверджують безспірність заборгованості; наявний в матеріалах виконавчого провадження документ «розрахунок заборгованості за договором б/н від 17.09.2010 станом на 31.03.2017 рік», не є засвідченою стягувачем випискою з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Стягувачем у поданій заяві про вчинення виконавчого напису ставилась вимога про стягнення коштів за кредитним договором з 17.09.2010, право вимоги за умовами якого виникло до 30.05.2014, а тому оскаржуваний виконавчий напис від 24.05.2017 було вчинено після спливу трирічного строку з дня виникнення. Витрати на правову допомогу підтверджені розрахунками, ціна на надані послуги встановлена обґрунтовано, є меншою за мінімальні рекомендаційній ціни, що встановлені органами самоврядування адвокатури.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис нотаріусом вчинено щодо вимоги, яка не була безспірною, а отже не підлягала задоволенню в порядку вчинення виконавчого напису.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано послався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає такі висновки суду обґрунтованими та погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, а наведені в апеляційній скарзі аргументи колегія суддів не вважає підставними, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 17.09.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит шляхом встановлення банком кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом та інших платежів, передбачених Тарифами банку.

Дані про термін дії картки матеріали справи не містять.

24.05.2017 за заявою відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №3582, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 17.09.2010 в розмірі 50 569,71 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту -2384,34 грн; заборгованості за відсотками - 41 151,10 грн; заборгованість з комісії та пені -4150 грн; заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 500 грн; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) -2384,27 грн. Витрати за вчинення виконавчого напису склали 1800 грн. Строк, за який провадилось стягнення з 17.09.2010 по 31.03.2017.

19.01.2018 постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було відкрито виконавче провадження № 55575379 по виконанню виконавчого напису №3582, виданого 24.05.2017.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вказане вище відповідає висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та підтверджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 травня 2018 року у справі №320/8269/15-ц.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності та взаємного зв'язку, суд першої інстанції вірно установив, що нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису ПАТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано всіх вимог передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій, а саме нотаріусом вчинено виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимог кредитора.

Крім того, в матеріалах справи відсутня письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором б/н від 17.09.2010, на яку посилався скаржник в своїй апеляційній скарзі, та дані щодо часу її направлення на адресу боржника. Така інформація не міститься ані у відзиві на позовну заяву (а.с.39), ані у апеляційній скарзі.

Слід також зазначити, що Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, вказує на обов'язкове надання нотаріусу двох документів для вчинення виконавчого напису: а) оригіналу кредитного договору; б) засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що замість засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості стягувачем було надано документ з назвою «Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 17.09.2010, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_2, станом на 31.03.2017». З даного документу не можна встановити строки погашення заборгованості; відсутня відмітка стягувача про непогашення заборгованості. Вказані документи - «Виписка з рахунку боржника» та «Розрахунок заборгованості за договором» не є тотожними.

Вказане вище спростовує доводи скаржника з цих питань.

Не приймає колегія суддів до уваги доводи скаржника щодо безспірності простроченої заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що строк заборгованості, за який вчинено виконавчий напис - з 17.09.2010 по 31.03.2017. Виконавчий напис вчинено 24.05.2017. В той же час, як із розрахунку заборгованості (а.с.13-17) вбачається, що останнє погашення заборгованості ОСОБА_2 було здійснено у 2013 році в сумі 500 грн.

До зазначеного розрахунку, як і до виконавчого напису, включено заборгованість за пенею та комісією і штрафами, що є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року в справі №347/1910/15-ц.

Крім того, до вимог про стягнення пені застосовується річний строк позовної давності (ст.258 ЦК України).

Оскільки в розрахунок заборгованості за кредитним договором, на підставі якого був вчинений оспорюваний виконавчий напис, всупереч вимогам вищенаведених норм закону було включено вимоги, які не можна вважати безспірними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо вчинення виконавчого напису з порушенням норм закону.

Твердження скаржника про те, що виконавчий напис вчинено відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, та що строки для вчинення виконавчого напису обчислюються не за правилами обчислення строків позовної давності, а за правилами ст.88 Закону України «Про нотаріат», а саме починаючи з дати направлення боржнику вимоги про усунення порушень, є безґрунтовними з підстав викладених вище. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс 14), «відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору». Вказана правова позиція була підтримана Верховним Судом в постанові від 13.06.2018 №686/6697/15-ц.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про незаконність судового рішення в частині стягнення з банку витрат на правову допомогу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року, ухваленої у справі № 751/3840/15-ц вказала, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з договором про надання правової допомоги від 19.06.2018, укладеним між адвокатом ОСОБА_5 та клієнтом ОСОБА_2, адвокат зобов'язався надати клієнту правову допомогу та представляти інтереси клієнта у справі про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а.с.19). Наявність у ОСОБА_5 статусу адвоката підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю на а.с.21-22 та даними є Реєстру Національної асоціації адвокатів України. На виконання ст.134 ЦПК України позивачем був наданий попередній (орієнтовний) розрахунок понесених позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги (а.с.23). Квитанцією до прибуткового касового ордеру б/н від 22.06.2018 підтверджується оплата витрат за надання правової допомоги позивачу на суму 3000 грн ( а. с. 24). Ордером серії ЧН №039353 від 20.06.2018 та журналом судового засідання від 04.09.2018 підтверджується участь адвоката ОСОБА_5 в судовому засіданні в якості представника позивача.

Таким чином, розмір витрат на правову допомогу позивачем підтверджений належними документами.

Суд першої інстанції вірно врахував тривалість часу, затраченого представником позивача в судовому засіданні, а також час, затрачений адвокатом на складання позовної заяви, підготовку необхідних документів до суду, встановлений розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи в суді і час участі представника позивача в судовому засіданні, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 1929 грн.

З огляду на це посилання скаржника на необхідність застосування судом положення законодавства про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу також є безґрунтовними.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Десняського районного суду м.Черінгова від 04 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст складений 12.11.2018.