Справа № 462/6024/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/223/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача Львівської міської ради - Поповича Я.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Румілової Н.М. від 5 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, загальною площею 320,7кв.м, за АДРЕСА_1, відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити. Вважає рішення таким, що постановлене з неповним з'ясуванням обставин та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, не відповідністю висновків суду фактичним, доведеним належними й допустимими доказами обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що будівельні роботи були розпочаті позивачем весною 1992р. і завершені у 2004р., що підтверджується наявним у матеріалах справи виготовленим 21.07.2009р. ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» технічним паспортом. Вказує на те, що не відповідає дійсності та безпідставним є твердження суду, що в судовому засіданні представником позивача не заперечувався той факт, що вимоги, визначені у рішенні виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова за №223 від 11.06.1991р. позивачем не були виконані. Зазначає, що на виконання вказаного рішення позивачем виготовлено через спеціалізовану проектну організацію проект будівництва житлового будинку та даний проект погоджено у встановленому порядку начальником головного управління архітектури і містобудування виконкому Львівської міської ради народних депутатів та районним архітектором Залізничного району м. Львова. Крім цього, зазначає, що у зв'язку з припиненням діяльності виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова, позивач не мав можливості укласти з виконкомом райради народних депутатів договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального житлового будинку. Також, вказує на те, що безпідставним є твердження суду про те, що позивачем не надано суду рішення компетентного органу про надання земельної ділянки та акт про відведення земельної ділянки в натурі, оскільки такими є рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова за №223 від 11.06.1991р. та затверджений 18.02.1992р. головним архітектором м. Львова план відводу земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 610 кв.м. ОСОБА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Білогорща. Також, безпідставним є висновок суду про те, що здійснене позивачем будівництво індивідуального житлового будинку на наданій та відведеній для цього земельній ділянці у відповідності з погодженням головним архітектором міста та районним архітектором проектом, виконане з дотриманням цього проекту є самочинним.

В судове засідання позивач не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності зважаючи на те, що така особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що його інтереси в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної зави, заяви про уточнення і додаткове обґрунтування позовних вимог, апеляційної скарги, а також пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 376, 392 ЦК України, п.п.6 п. б ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування у Україні», Закон України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова за №223 від 11 червня 1991 року вирішено надати ОСОБА_2 у безстрокове користування земельну ділянку в кварталі забудови с.Білогорща площею 600 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку житловою площею 80 кв.м. Зобов'язано протягом місяця з дня прийнятого рішення виготовити через проектну організацію проект будівництва житлового будинку та погодити його у встановленому порядку в головному управлінні архітектури і містобудування виконкому Львівської міської ради народних депутатів; протягом місяця з дня виготовлення проектної документації укласти з виконкомом райради народних депутатів договір про надання у безстрокове користування змеленої ділянки для індивідуального житлового будівництва, посвідчити його в нотаріальній конторі та зареєструвати в райфінвідділі Залізничного району м. Львова, після чого отримати дозвіл на право закладки фундаменту: - попередити забудовників: що проводити будь-які будівельні роботи на даній земельній ділянці можна тільки після реєстрації проекту на забудову земельної ділянки в Залізничному райвиконкомі на отримання дозволу на закладку фундаменту під індивідуальне житлове будівництво. В судовому засіданні представником позивача не заперечувався той факт, що вимоги, визначені в вищезазначеному рішенні виконкому позивачем не були виконані. Позивачем не надано суду рішення компетентного органу про надання земельної ділянки, акт про відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості); документ, що посвідчує право на земельну ділянку, її державну реєстрацію (Державний акт про право власності на землю або договір оренди), дозвіл на виконання будівельних робіт; затверджена проектно - технічна документація на будівництво об'єкту; ордер на проведення земляних робіт, виданий інспекціями державного архітектурно - будівельного контролю; докази на підтвердження самочинної споруди з зазначенням часу споруди, площі, етажності, кількості кімнат, розміру; висновки відділу містобудування і архітектури на предмет можливості визнання права власності за самовільну забудову; висновки відповідних державних органів: відділу архітектури та будівництва, органів пожежного та санітарного нагляду, органів енергонагляду тощо з питань відповідності самочинно збудованого будівництва майна державним нормам та стандартам, вимогам пожежної безпеки, санітарним та іншим нормам. Таким чином, суд вважав, що підстави для задоволення позову відсутні, позов підлягає відмові.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Позивач ОСОБА_2 16.11.2016 р. звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради, у якому з врахуванням заяви про уточнення та додаткове обґрунтування позовних вимог просив суд: визнати право власності на садибний індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 та позначений на технічному паспорті на садибний індивідуальний житловий будинок, виготовленому 21.07.2009 р. обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» літерою і цифрою А-2.

В обґрунтування позову зазначав, що 11.06.1991 року виконавчим комітетом Залізничної районної ради м.Львова було виділено йому земельну ділянку з метою поліпшення житлових умов для будівництва житлового будинку (земельна ділянка АДРЕСА_1 с.Білогорща, площею 600 кв.м.). 18.02.1992 року було розроблено та затверджено план відводу земельної ділянки та затверджено проект будинку. Однак в силу різних причин він не міг виконати всі вимоги рішення виконкому та оформити право землекористування. Протягом 2001-2016 р.р. він звертався до Львівської міської ради щодо надання йому документів про передачу йому у власність або в оренду земельної ділянки та прийняття в експлуатацію й оформлення права власності на збудований ним будинок. Однак отримував відмову.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно ж ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається із матеріалів справи та на чому наполягає позивач, - йому рішенням №223 від 11.06.1991 року Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова дійсно було надано у безстрокове користування земельну ділянку в кварталі забудови с.Білогорща, площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку, житловою площею 80 кв.м. При цьому, як вбачається із цього ж рішення, таким рішенням було, також, встановлено і строк будівництва - три роки.

Однак, як вбачається із даних технічного паспорту на будівлю, про визнання права власності на яку, як на садибний індивідуальний житловий будинок, просить позивач, - ним у 2004 році збудовано будівлю загальною площею 320,7 кв.м., з яких житлова 122,8 кв.м. Крім цього, така розташована за земельній ділянці площею 964,4 кв.м.

Зважаючи на вказане підстав вважати, що будинок збудований у відповідності до вимог закону та акту органу місцевого самоврядування індивідуальної дії - немає.

Тому слід вважати, що:

-будинок збудований на ділянці, яка позивачу не виділялась перед початком будівництва та не була виділена йому для цієї мети у відповідності до вимог закону і після завершення будівництва (згаданим рішенням позивачу було виділено 600 кв.м. будинок збудований та розташований на ділянці площею 964,4 кв.м.; згідно плану відводу земельної ділянки площа такої теж становить 610 кв.м.);

-жодних доказів про те, що такий будинок збудований на підставі документу, який надає право виконувати будівельні роботи та відповідно до належно затвердженого проекту - немає (так, копія будівельного паспорту (оригіналу якого суду не представлено) стосується іншого об'єкту, будівництво, якого не було передбачено згаданим рішенням органу місцевого самоврядування, а саме рішенням передбачено будівництво будинку житловою площею 80 кв.м., копія ж будівельного паспорту стосується будинку загальною площею 318,5 кв.м., житловою 90,4 кв.м., позивач же просить визнати право власності на будинок загальною площею 320,7 кв.м., з яких житлова 122,8 кв.м.);

-жодних доказів про те, що будівля, про визнання права власності на яку, як житловий будинок просить позивач відповідає та не порушує істотно будівельні норми і правила - немає.

В зв'язку з цим підстав для визнання права власності на спірний об'єкт за ст. 376 ЦК України - відсутні. Крім цього, позивач заперечує, що проведене ним будівництво самовільне, що надавало б можливість визнання права власності за ним на певний об'єкт самовільного будівництва за вказаною статтею.

Також, як вказано вище, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2124цс15 від 10.02.2016 року, №6-2994цс15 від 20.04.2016 року; 36-160цс16 від 13.04.2016 року; №6-1502цс15 від 2.12.2015 року; №6-1858цс15 від 18.11.2015 року.

З наведеного вище вбачається, чого не заперечує і позивач, - він не набував права власності на спірний об'єкт, а має намір таке набути за рішенням суду, подавши даний позов.

Отже відсутні і підстави для визнання права власності на спірний об'єкт за позивачем і в порядку вказаних статей.

Зважаючи на вказане судом першої інстанції правильно у задоволенні вказаного позову було відмовлено, а доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними та саму скаргу лід залишити без задоволення, залишивши оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 5 квітня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра