АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 570/3436/16-ц

Провадження № 22-ц/787/320/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді : Гордійчук С. О.

суддів: Григоренко М.П., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2,

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхівська сільська рада Рівненського району Рівненської області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року, ухваленого в складі судді Красовського О.О., повний текст якого складено 12 грудня 2017 року, у справі №570/3436/16-ц,

в с т а н о в и в :

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхівська сільська рада Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 2014 року серії НОМЕР_1 та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 листопада 2014 року за індексним номером 30207102 їй на праві власності належить земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2000 га по АДРЕСА_1. Встановлюючи огорожу між своєю земельною ділянкою та земельною ділянкою суміжного землекористувача ОСОБА_2, вона відступила від лінії межі більше одного метра з метою засадження частини вказаної ділянки квітами, тим самим встановивши таку огорожу на своїй земельній ділянці. Зазначає, що ОСОБА_2 без будь-яких погоджень, висадив на вказаній частині земельної ділянки насадження винограду та з обох сторін перекрив прохід до її земельної ділянки металевою сіткою, камінням. Вказує, що дії відповідача щодо самовільного зайняття частини земельної ділянки обмежують її право як землевласника, що підтверджується Технічним звітом щодо земельної ділянки, виготовленого ПП «РельєфПлюс» 31 травня 2016 року та Актом присутності при встановленні меж від 31 травня 2016 року.

Вказує, що за захистом порушеного права як землевласника вона неодноразово зверталася до Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, однак спір між сторонами в позасудовому порядку вирішено не було.

Просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхівська сільська рада Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 з кадастровим номером НОМЕР_2, що на території с. Ясениничі Рівненського району Рівненської області, по лінії розмежування згідно даних Державного акта на право власності на земельну ділянку по лінії розмежування А-Г (землі загального користування - провулок) шириною 1,45 м від збудованого бетонного паркану у сторону лінії розмежування А-Б; по лінії розмежування Б-В (землі загального користування - вулиця) шириною 2,00 м у сторону лінії розмежування А-Б; та зобов'язано відновити попередній стан зазначеної земельної ділянки шляхом звільнення її від зелених насаджень, та знесення ОСОБА_2 металевої огорожі та прибирання каміння у проходах до земельної ділянки зі сторони вулиці та провулку; та зобов'язано не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні зазначеною земельною ділянкою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 надані належні докази на підтвердження її права власності на спірну ділянку та докази створення відповідачем перешкод у користуванні нею.

В поданій на судове рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на його незаконність з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вказує, що його належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості подати додаткові докази по справі.

Судом безпідставно зроблено висновки на підставі Технічного звіту ПП «Рельєф плюс», який є технічним документом, та свідченнях ОСОБА_6, який проводив обміри вказаної земельної ділянки, оскільки останній є керівником вказаної землевпорядної організації.

Судом не враховано, що суміжною земельною ділянкою відповідач користується з 1993 року і будь-яких спорів з приводу межі земельних ділянок між ним та попереднім суміжним землевласником ОСОБА_4 не було, а тому до спірних відносин необхідно застосувати трирічний строк позовної давності, який розпочався з 1993 року, коли була встановлена межа за погодженнями із сусідами, та закінчився в 1996 році.

Просить судове рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, просить залишити його без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає з таких підстав.

Відповідно до статті 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтею 116 Земельного Кодексу України.

Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 81 вказаного Кодексу, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.126 ЗК України).

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2000 га по АДРЕСА_1 на підставі рішення Верхівської сільської рада Рівненського району Рівненської області № 69 від 22 квітня 2003 року передана ОСОБА_7 та належала їй на праві власності відповідно до Державного акту серії НОМЕР_3 від 10 жовтня 2008 року (а.с. 8).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 2014 року серії НОМЕР_1, після смерті ОСОБА_7, право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 (а.с.7) та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 листопада 2014 року за індексним номером 30207102 (а.с. 9).

28 лютого 2014 року Верхівською сільською радою Рівненської району Рівненської області прийнято рішення № 12 «Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність», згідно якого ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га в с. Ясениничі Рівненського району Рівненської області (а.с. 102). На день розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем право власності на вказану земельну ділянку не оформлено.

Вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_2 межує із земельною ділянкою позивача по лінії меж від А до Б, що підтверджується планом меж земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 (а.с. 8), абрисом зйомки земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.18).

З Акту обстеження та встановлення меж земельної ділянки від 26 травня 2015 року (а.с. 103) та експлікації земель та опису меж земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с. 19),

вбачається, що встановлені межі земельної ділянки належної позивачу погоджені усіма суміжними землекористувачами та комісійно за участю суміжних землекористувачів, землевпорядника, члена землевпорядної комісії, заступника голови сільської ради проведено встановлення меж в натурі такої ділянки відповідно до розмірів, зазначених в Державному Акті № 988746 від 10 жовтня 2008 року. Будь-яких зауважень при встановленні меж в натурі між спірними земельними ділянками відповідачем не зазначено.

Дані обставини сторонами визнаються.

Вбачається, що між суміжними земельними ділянками позивач встановила огорожу на своїй земельній ділянці, відступивши від лінії межі більше одного метра з метою засадження вказаної частини ділянки квітами, однак ОСОБА_2, без будь-яких погоджень, висадив на цій земельній ділянці насадження винограду та з обох сторін перекрив прохід до земельної ділянки позивача металевою сіткою, камінням.

Актом присутності при встановленні меж від 31 травня 2016 року (а.с. 72) та Технічним звітом щодо земельної ділянки ПП «РельєфПлюс» від 31 травня 2016 року (а.с.83-101) встановлено факт винесення та встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 по лінії розмежування згідно даних Державного акта на право власності на земельну ділянку по лінії розмежування А-Г (землі загального користування - провулок) шириною 1,45 м від збудованого бетонного паркану у сторону лінії розмежування А-Б та по лінії розмежування Б-В (землі загального користування - вулиця) шириною 2,00 м у сторону лінії розмежування А-Б.

Вказані дані щодо винесення межових знаків відповідачем не спростовано.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів незаконності чи невідповідності свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 2014 року чи Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 листопада 2014 року діючими нормам законодавства відповідачем не надано.

Тобто право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку є чинним, сторонами не оспорене.

Будь-яких рішення про вилучення спірної частини земельної ділянки із володіння ОСОБА_1 чи передачу спірної частини земельної ділянки відповідачу Верхівською сільською радою Рівненського району Рівненської області не приймалося.

Відповідно до ст. 1 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

Статтею 391 ЦК України та статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення непов'язані з позбавленням право володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування

судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (стаття 16 ЦК).

Оскільки ОСОБА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, а сторони не заперечують, що на спірній частині земельної ділянки відповідачем висаджено насадження винограду та загороджено проходи з двох боків металевою сіткою та камінням, тому вона як власник може вимагати усунення будь-яких порушень її прав на землю, в тому числі шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки від зелених насаджень та знесення металевої огорожі та прибирання каміння.

Покликання відповідачів на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права безпідставні, виходячи з наступного.

У п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що за змістом ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Крім того, судами безспірно встановлено, що ОСОБА_1 набула права власності на вказану земельну ділянки лише 28 листопада 2014 року, про порушення свого права достовірно дізналась лише 26 травня 2015 року після проведення замірів винесення межових знаків та складання технічної документації землевпорядною організацією, а тому, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права з підстав належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості подати додаткові докази по справі, з таких підстав.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином неодноразово повідомлявся про дати, час і місце засідання суду по вказаній справі судовими повістками направленими на адресу місця проживання (перебування) зазначену в позовній заяві, рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.36, 46, 52, 111, 115, 121), а також повідомлявся розписками (а.с. 39, 105).

Крім того, про проведення судове засідання 12 грудня 2016 року було додатково повідомлено представника відповідача - ОСОБА_8, що підтверджується розпискою за її особистим підписом (а.с. 127), яка була присутня під час судового засідання 12 грудня 2016 року, представляла інтереси відповідача та мала можливість надати будь-які додаткові докази по справі.

Разом з тим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач реалізував свої процесуальні права щодо наведення

обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2018 року.

Головуючий :

Судді :