Справа № 351/205/18
Провадження № 22-ц/779/1011/2018
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Возняк В.Д.

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене під головуванням судді Собка В.М. 06 червня 2018 року в м. Снятин,

в с т а н о в и в:

30.01.2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року розірвано. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 12.07.2016 року прізвище дитини змінено на «Борчук». На даний час дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. ОСОБА_6 є дитиною з інвалідністю із діагнозом «фенілкетонурія класична, стан компенсації на тлі дієтотерапії (Е 70.0)» та потребує постійного догляду. Згідно діагнозу дитині необхідне відповідне лікування, реабілітаційні заходи, спеціальне харчування та проведення періодичних лабораторних досліджень, які є дороговартісними. У звязку з тим, що вона здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, вона позбавлена можливості працювати та забезпечувати себе та дитину належним чином. Їхніми єдиними доходами є щомісячна одноразова допомога при народженні дитини та державна соціальна допомога дітям-інвалідам, які не дають можливості в повній мірі забезпечити дитині її фізичний та духовний розвиток. Відповідач не бере участі у вихованні сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям і здоровям, не надає жодної матеріальної допомоги, хоча є фізично здоровою, працездатною особою та може надавати допомогу на утримання дитини. У звязку з наведеним просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 30.01.2018 року до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував ту обставину, що він з 2008 року не працює та не має таких доходів, з яких мав би змогу сплачувати аліменти у розмірі 2500 грн. щомісячно. В процесі розгляду справи він неодноразово наголошував, що стягнення з нього аліментів в зазначеному розмірі поставить його у важке матеріальне становище, проте суд наведеного не врахував.

Також судом безпідставно не взято до уваги, як обставину, яка повинна враховуватись при визначенні розміру аліментів, той факт, що він здійснює догляд за хворою матірю, яка фактично являється інвалідом та потребує постійного догляду.

Стверджує, що оскільки він визнавав позовні вимоги частково, а саме в сумі 1000 грн. щомісячно, то саме такий розмір аліментів повинен був бути стягнутий з нього судом першої інстанції.

З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду в частині розміру стягуваних аліментів змінити, визначивши його в сумі 1500 грн. щомісячно, а в решті рішення залишити без змін.

Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зіслалася на її безпідставність та недоведеність фактів невідповідності висновків суду в частині визначення розміру щомісячної суми аліментів обставинам справи, на які посилається апелянт. У звязку з чим просила рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

В засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просила залишити скаргу без задоволення.

Апелянт в судове засідання не зявився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положення ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 04.08.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року розірвано (а. с. 18).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-НМ №315489 від 12.07.2016 року (а. с. 6).

12.07.2016 року прізвище дитини було змінено на «Борчук», про що свідчить копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень (а. с. 9).

Малолітній ОСОБА_7 проживає разом з матір'ю і знаходиться на її утриманні, що підтверджується копією довідки Горішньозалучанської сільської ради №6016 від 14.12.2017 року, копією довідки Управління соціального захисту населення Снятинської РДА №2656 від 07.12.2017 року та копією акта обстеження матеріально-побутових умов сімї №6015 від 14.12.2017 року (а. с. 17, 19, 20).

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дитиною з інвалідністю з діагнозом «фенілкетонурія класична, стан компенсації на тлі дієтотерапії (Е 70.0)» та потребує постійного лікування, догляду, реабілітації і спеціального харчування, що підтверджується копією посвідчення серії ААГ №098140 (а. с. 8), копією консультаційного висновку спеціаліста Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні №43/365 від 14.06.2016 року (а. с. 10), копією медичного висновку Снятинської центральної районної лікарні №39 від 06.2016 року (а. с. 11), копією індивідуальної програми реабілітації інваліда №282 від 14.06.2016 року (а. с. 12-13), копією довідки, виданої амбулаторією загальної практики сімейної медицини с. Горішнє Залуччя 18.12.2017 року (а. с. 14).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання їхнього сина та визначаючи розмір аліментів в твердій грошовій сумі по 2500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, судом першої інстанції враховано стан здоровя та матеріальне становище дитини і стан здоровя та матеріальне становище відповідача ОСОБА_4

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (п. 17 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_8 України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Врахувавши наведені положення закону та вимоги позовної заяви ОСОБА_8 про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання їхнього малолітнього сина в твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що малолітній син сторін проживає разом з матір'ю і знаходиться на її утриманні; дитина є інвалідом та потребує постійного лікування, догляду, реабілітації і спеціального харчування; позивач ніде не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною-інвалідом; відповідач не бере належної участі в утриманні сина, однак є молодою, здоровою, працездатною особою та має можливість працювати та сплачувати аліменти на утримання сина.

За таких обставин, постановляючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_6 в розмірі по 2500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції, врахувавши матеріальне становище відповідача, що він інших утриманців немає, ніде не працює, обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у вказаному розмірі.

Доводи апелянта про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував ту обставину, що він з 2008 року не працює та не має таких доходів, з яких мав би змогу сплачувати аліменти у розмірі 2500 грн. щомісячно, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність офіційного працевлаштування не є підставою для визначення розміру аліментів, недостатнього для забезпечення дитині, яка до то ж є інвалідом, належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом не взято до уваги той факт, що він здійснює догляд за хворою матірю, яка фактично являється інвалідом та потребує постійного догляду, оскільки такі твердження апелянта є голослівними та не підтверджені належними доказами. До апеляційної скарги ним долучено копію пенсійного посвідчення його матері ОСОБА_9, згідно якого пенсія надана останній за віком (а. с. 49).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного ОСОБА_8 протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_10

Повний текст постанови складено 17.08.2018 року.