Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 711/10458/15-ц

провадження № 61-9578св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11 квітня 2016 року у складі судді Смоляра А. О. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою, посилаючись на те, що 12 серпня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 18/МС-08, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 16,0 % річних на строк до 10 серпня 2018 року. З метою виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 12 серпня 2008 року між нею, ФОП ОСОБА_3 та банком було укладено договір поруки № 18/Zмспор-08-02. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним Банком України (далі - НБУ) було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, за яким ПАТ «Дельта Банк» став новим кредитором за кредитним договором № 18/МС-08 від 12 серпня 2008 року. Оскільки з 27 серпня 2013 року у позичальника утворилася прострочена заборгованість за кредитом, яку він перестав сплачувати, то упродовж шести місяців банк мав пред'явити у судовому порядку вимогу до поручителів щодо виконання ними зобов'язання. Однак ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до неї та ОСОБА_2 (іншого поручителя) лише 28 серпня 2015 року.Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати поруку за договором поруки від 12 серпня 2008 року № 18/Zмспор-08-02 такою, що припинена з 28 лютого 2014 року.

Представник ПАТ «Дельта Банк» Нестерко І. О. заперечив проти задоволення позову та пояснив, що у 2009 році попередній кредитор - ТОВ «Укрпромбанк» пред'явило боржнику ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов'язання і погашення заборгованості за кредитним договором. Оскільки спірний договір поруки діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, то порука не припинилася.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано поруку за договором поруки від 12 серпня 2008 року № 18/Zмспор-08-02 такою, що припинена з 15 липня 2014 року.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що умова договору поруки про припинення його дії після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленням строку припинення поруки. З 27 серпня 2013 року у позичальника утворилася прострочена заборгованість за кредитом, яку він перестав сплачувати. Оскільки впродовж шести місяців банк не пред'явив у судовому порядку вимогу до поручителів, то порука є такою, що припинена з 28 лютого 2014 року. Крім цього, 15 липня 2014 року позичальника ОСОБА_3 було позбавлено статусу підприємця, а тому порука є припиненою саме з цієї дати.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11 квітня 2016 року змінено в частині визначення дати припинення поруки за договором поруки від 12 серпня 2008 року № 18/Zмспор-08-02 та визнано її припиненою з 28 лютого 2014 року. В решті рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення місцевого суду в означеній вище частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в разі припинення підприємницької діяльності ФОП обов'язок з виконання зобов'язання за кредитним договором переходить до позичальника як фізичної особи. Тому посилання суду на те, що порука припинена з дати позбавлення ОСОБА_3 статусу підприємця, є помилковим.

У липні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що спірний договір поруки діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, а тому порука не припинилася. Оскільки строк дії кредитного договору встановлено до 10 серпня 2018 року, то несплата позичальником чергового щомісячного платежу не припиняє поруку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що з 27 серпня 2013 року у позичальника утворилася прострочена заборгованість за кредитом, яку він перестав сплачувати. Оскільки продовж шести місяців банк не пред'явив у судовому порядку вимогу до поручителів, то порука є такою, що припинена з 28 лютого 2014 року. Сама по собі умова договору поруки про припинення його дії після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленням строку припинення поруки.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 лютого 2018 року справу № 711/10458/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 12 серпня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ФОП ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 18/МС-08, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 16,0 % річних на строк до 10 серпня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 12 серпня 2008 року між ОСОБА_1., ФОП ОСОБА_3 та банком було укладено договір поруки № 18/Zмспор-08-02, за яким поручитель зобов'язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, відсотків і неустойки.

Пунктом 16 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з дати його підписання сторонами і діє по дату повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та НБУ було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з пунктом 4.1 якого ПАТ «Дельта Банк» замінив ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора за вищевказаним кредитним договором.

28 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 (іншого поручителя) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 серпня 2008 року № 18/МС-08.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості 28 липня 2012 року позичальник ФОП ОСОБА_3 здійснив останній платіж на погашення заборгованості за тілом кредиту в сумі 900 доларів США, а 28 березня 2013 року - за процентами в сумі 456,91 доларів США. 27 серпня 2013 року у ОСОБА_3 утворилася прострочена заборгованість за кредитним договором, яку в подальшому він вже не сплачував.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскільки з дати утворення простроченої заборгованості (27 серпня 2013 року) впродовж шести місяців банк не пред'явив у судовому порядку вимогу до поручителя, то порука є такою, що припинена з 28 лютого 2014 року.

Такі висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Припинення поруки пов'язане, зокрема із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначені правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків та вказала, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У справі, що переглядається, поряд з установленням строку дії договору сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів) у вигляді ануїтетних платежів у розмірі 167 доларів США зі сплатою їх 20-го числа кожного календарного місяця, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 мало відбуватися в межах шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов'язання.

Тому суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що внаслідок непред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання порука вважається припиненою.

Судами також встановлено, що у зв'язку з неналежним виконання зобов'язань за кредитним договором 21 липня 2009 року ТОВ «Укрпромбанк» були направлені письмові вимоги позичальнику ФОП ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_1 про дострокове повне погашення кредиту, в яких запропоновано сплатити борг в загальній сумі 19 008,13 доларів США.

Згідно з пунктом 9.2 кредитного договору банк має право зупинити подальше кредитування позичальника та/або вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або іншими особами що є поручителями позичальника умов цього договору та/або угод (договорів), укладених у забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором, а позичальник зобов'язаний протягом 10 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги, повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилася, сплатити проценти та штрафні санкції, у разі, зокрема порушення позичальником строків (термінів) платежів, що встановлені цим договором.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Після зміни строку виконання зобов'язання (31 липня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки згідно з пунктом 9.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що у разі реалізації кредитором свого права вимоги про дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обчислюватися з дня настання строку дострокового повернення кредиту.

Оскільки в укладеному між сторонами договорі поруки не встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється, кредитор вправі був пред'явити вимоги до поручителя протягом шести місяців після настання зміненого ним у липні 2009 року строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором. Однак з даним позовом банк звернувся до суду у листопаді 2015 року, тобто після припинення поруки (після 31 січня 2010 року).

Таким чином, зазначені в оскаржуваних судових рішеннях правові підстави для задоволення позову є помилковими.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувані судові рішення необхідно скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати поруку ОСОБА_1 за договором поруки від 12 серпня 2008 року № 18/Zмспор-08-02 припиненою.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик