Справа №480/113/18 14.03.2018
Провадження №22-ц/784/458/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 480/113/18 .
Провадження № 22-ц/784/458/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового позовного провадження в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2018 року, постановлену під головуванням судді Шаронової Н.О. в приміщенні суду, у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, в якій посилалась на те, що вона є матірю малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З батьком її доньки, а саме ОСОБА_2, вони не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі проживали разом з 2011 по 2014 роки, вели спільне господарство та проживали однією сім'єю. За їх спільною заявою, поданою до органу реєстрації, ОСОБА_2 визнав себе батьком доньки ОСОБА_3, про що свідчить запис у свідоцтві про її народження. За життєвими обставинами з 2014 року вона з боржником проживають окремо. Дитина проживає разом із нею. З 2014 року боржник фактично припинив надання допомоги на утримання дитини. Донька знаходяться на повному її утриманні. Добровільно про сплату аліментів домовитися з божником їй не вдалося. Також зазначила, що ОСОБА_2 працездатний, працює неофіційно і має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання доньки. Інших аліментних зобов'язань у нього не має. Де саме в даний момент проживає та працює божник їй не відомо. Враховуючи те, що дитина проживає із нею і знаходиться на повному її утриманні, батько дитини коштів на її утримання не дає і за своїм матеріальним та сімейним становищем має можливість надавати таку допомогу, інших дітей у божника немає, утримань за виконавчими документами з нього не здійснюється, просила суд видати судовий наказ, яким стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2018 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів

Не погодившись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України (чинної редакції) апеляційна скарга ОСОБА_1 розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд виходив з того, що у своїй заяві заявник ОСОБА_1 просить видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їхньої малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не зазначаючи при цьому у заяві розміру твердої грошової суми, яку належить стягнути з ОСОБА_2

Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 161 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Крім того, суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 164 ЦПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом. Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Відповідно до п. п. 4 -1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду заяви про видачу судового наказу, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб що складає 176 грн. 20 коп. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року становить 1762 грн.

До заяви про видачу судового наказу заявник ОСОБА_1 не додала документу, що підтверджує сплату нею судового збору.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що заявником ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, що заява подана з порушеннями вимог пункту 1 частини 3 статті 163 ЦПК України, а тому це є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Проте з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Посилаючись на положення п. 1 ч. 3 ст. 163 ЦПК України про те, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору, та п. п. 4 -1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», яка передбачає розмір ставки судового збору за подання до суду заяви про видачу судового наказу, як на необхідність сплати заявником судового збору та надання суду доказів про це, суд не врахував, що відповідно до п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції на час винесення ухвали, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи заміну способу їх стягнення звільнялися від сплати судового збору

Виходячи з того, що заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів за своєю правовою природою фактично є ідентичною позовній заяві про стягнення аліментів ( різниця полягає тільки в розмірі аліментів (судовий наказ видається на безспірну суму, визначену законом) та відсутності спору про батьківство (материнство)), заявник ОСОБА_1 як у разі звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, так і у разі звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів в безспірній сумі, була звільнена від сплати судового збору, тому суд невірно дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_1 подана з порушеннями вимог п. 1 ч. 3 ст. 163 ЦПК України.

На даний час з 06 лютого 2018р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» № 2234-VIII від 07 грудня 2017р., яким в п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» були внесені зміни стосовно того, що заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Крім того, посилаючись як на підставу для відмови у видачі судового наказу на недотримання заявником положення п. 5 ч. 1 ст. 161 Цивільного процесуального кодексу України, а саме не зазначення розміру твердої грошової суми аліментів, які слід стягнути з ОСОБА_2, суд не в повній мірі врахував те, що зазначена норма права є процесуальною нормою права.

Матеріальною нормою права, яка регулює спірні правовідносини є ч.3 ст. 184 СК України, згідно якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма права під час звернення до суду ОСОБА_1 порушена не була. При цьому суд не був позбавлений можливості самостійно шляхом здійснення простої арифметичної дії визначити розмір твердої грошової суми аліментів у вказаному заявником розмірі, а саме 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аналіз зазначених вище дій суду свідчить про те, що надто суворе дотримання судом правил процесуального законодавства в даному випадку фактично позбавило ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на стягнення аліментів у безспірному порядку саме шляхом видачі наказу про стягнення аліментів, що свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість видачі судового наказу у передбаченому діючим процесуальним законом порядку.

Керуючись ст. 374, 379, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття і є остаточною.

Головуючий

Судді