Справа № 288/391/17
2-о/291/3/18

У К Р А Ї Н А
Ружинський районний суд Житомирської області

Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
20 березня 2018 року
Ружинський районний суд Житомирської області
в складі головуючого судді- Грека М.М.
при секретарі- Кащук Л.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Ружині справу за заявою ОСОБА_1 до зацікавлених осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від поранення, отриманого при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Новоорлівка, Шахтарського району, Донецької області, України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Заявниця мотивує свої вимоги тим, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт Народичі, Народицького району, Житомирської області. Зареєстрована та проживаю за адресою: АДРЕСА_1 .
28 вересня 2004 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від цього шлюбу народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Зазначає, що в кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
17 листопада 2014 року близько 14 години 20 хвилин, поблизу спостережного поста 4 км від населеного пункту Новоорловка Шахтарського району Донецької області (в районі виконання завдань за призначенням сектору "С"), особовий склад спостережного поста, в якому також перебував солдат ОСОБА_2 , побачив як підірвався автомобіль УРАЛ 169 навчального центру, який прямував зі спостережного посту "Десна" до населеного пункту Кам`янка, за тілами загиблих військовослужбовців. Солдати ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 разом з військовослужбовцями спостережного пункту "Десна", вирушили до місця підриву автомобіля для надання допомоги та забезпечення евакуації поранених та загиблих. По прибутті на місце підриву автомобіля УРАЛ, ОСОБА_2 та інші військовослужбовці почали надавати допомогу пораненим внаслідок вибуху та підготовку їх до евакуації. Близько 14 години 30 хвилин 17 листопада 2014 року, в момент наближення ОСОБА_2 до чергового потерпілого, пролунав вибух невідомого пристрою, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав вибухову травму та численні проникаючи сколкові поранення тіла.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №3740-ДМ/14 та довідки про причину смерті (до форми №106/о№3740-ДМ/14), видані 19 листопада 2014 року комунальним закладом охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №393 від 09 лютого 2015 року, витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 №87 від 29 листопада 2014 року та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 20 листопада 2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Народицького районного управління юстиції у Житомирській області, рядовий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 загинув у віці 35 років в селі Новоорлівка Шахтарського району Донецької області в наслідок вибуху невідомого пристрою. Отримані поранення та причина смерті - «вибухова травма, множинні проникаючі осколкові поранення тіла», пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Указом Президента України від 04.06.2015 р. №311/2015 за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» 3 ступеню.
Отже, саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_2 був поранений та загинув, виконуючі обов`язки військової служби з захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України.
Суд, вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_2 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Згідно з ч. З ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
У відповідності до статті 2 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь- якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
У відповідності до статті 13 Конвенції: ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.
В судове засідання представник заявника не зявився надіслав заяву слухати у його відсутність та просив її задовільнити.
Заінтересована особа представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не зявився. 0911.2017 року до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.
Заінтересована особа-представник Посольства Російської Федерації у судове засідання на вказану дату та час не зявилися. Про розгляду справи повідомлялися своєчасно і належним чином.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підставі указу Президента України № 607 від 21.07.2014р., був призваний Овруцьким об`єднаним міським військовим комісаріатом Житомирської області на військову службу. В період з 29.08.2014р. по 17.11.2014р. безпосередньо брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі 1-го розвідувального відділення 3-го взводу 2-ї роти, 54 окремого розвідувального батальйону (військова частина - польова пошта НОМЕР_1 ). З 26.08.2014 року, рядовий ОСОБА_2 , військову службу проходив на посаді радіотелеграфіста.
Відповідно до Акту проведення спеціального розслідування стосовно повного та всебічного вивчення обставин, причин та передумов смерті (загибелі) ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , 17.11.2014 року виконував бойове завдання поблизу спостережного поста, на відстані 4 км від населеного пункту Новоорлівка, Шахтарського району, Донецької області.
Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-УІІІ, зазначені події розвивались за таким сценарієм:
Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.
27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно- правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів.21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крьім и образовании в составе Российской Федерации новьіх субьектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».
Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-УІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685- VIII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-УІІ. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.
11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв`язку з військової агресією Російської Федерації.
Саме в цілісній сукупності всі наведені в хронологічній послідовності нормативно- правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України - Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконно анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України.
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм:Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою.
Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Тим часом прес- секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки» (Додаток 6).
«Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ ОСОБА_5 (Додаток 7).
23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України».
Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.
Так, згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 25.08.2014 року, у Донецькій області українські військові ліквідували групу російських диверсантів, які злочинно вдерлися на територію України. Затримання російських диверсантів відбулося поблизу населеного пункту Дзеркальний, Амвросіївського району, Донецької області. Серед затриманих десять військовослужбовців 331 полку 98 свірської дивізії Повітрянодесантних військ Збройних сил Російської Федерації. (Додаток 8).
За повідомленням прес-центру СБ України від 29.10.2014 року, контррозвідка Служби безпеки України затримала проросійського бойовика "ДНР" - ОСОБА_6 , 1991р.н., громадянина Росії, мешканця н.п. Міллерово, РФ. ОСОБА_6 незаконно в`їхав в Україну через пункт пропуску "Ізваріне", що контролюється проросійськими бойовиками і намагався дістатися м. Донецьк та приєднатися до проросійських бойовиків. 26 жовтня 2014 року росіянин був затриманий правоохоронцями. За його свідченнями, у жовтні 2014р., він встановив зв`язок з ватажком "ДНР", який запропонував йому вступити до незаконного воєнізованого формування, пообіцяв надати зброю та грошову винагороду у розмірі 1000 російських рублів на добу. У затриманого вилучено паспорт громадянина РФ (фото ) (Додаток 9).
За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 24.10.2014 року, контррозвідка затримала громадянина Росії, ОСОБА_7 , на прізвисько " ОСОБА_8 ", завербованого Федеральною службою Безпеки Російської Федерації для виконання диверсійних завдань на території України. На виконання завдань своїх кураторів з ФСБ росіянин намагався потрапити до м. Донецька для зустрічі з представником незаконної організації "ДНР" для отримання подальших інструкцій. Найманцю було обіцяно грошову нагороду за участь у незаконної діяльності проти Збройних сил України (Додаток 10).
29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України". Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі. (Додаток 11).
Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року»), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні Сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв.Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил.
Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-українська конфлікт називається «російською агресією» (Додаток 12) і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу (Додаток 13). Мова йде про звіт чеського депутата Христини «Політичні наслідки російської агресії в Україні», за який проголосували 73 члена ПАРЄ, і звіт німецького політика ОСОБА_9 .
Додатково вважаю за доцільне зазначити, що 15 листопада 2016 року Третім комітетом (фокусується на тематиці прав людини) Генеральної Асамблеї ООН була ухвалена резолюція «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)» відповідно до якої Російська Федерація визнана державою-окупантом (Додаток 14).
Крім цього, Гаазький трибунал визнав, що ситуація на території Криму та Севастополя є рівнозначною міжнародному збройному конфлікту між Україною та РФ. Це вказано в щорічному звіті попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду Фату Бенсуда від 14 листопада 2016 року. Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту (Додаток 15).
Як наслідок, 15 листопада 2016 року Російський президент Володимир Путін підписав розпорядження, відповідно до якого РФ виходить з угоди про Римський статут Міжнародного кримінального суду в Гаазі. Міжнародний кримінальний суд - орган, покликаний здійснювати правосуддя від імені світової спільноти щодо осіб, винних у скоєнні найтяжчих злочинів: геноциду, агресії, злочинів проти людяності та воєнних злочинів. Кожен з цих термінів трактується по-різному судовим правом різних країн, проте державу, яка приєдналася до Статуту МКС, підтверджують, що вони розуміють їх однаково (Додаток 16).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.Як наслідок, Україною, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».
Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-УІІІ законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою- агресором.
Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «Ь», «с», «сі» та «§» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09 квітня 2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права
Резолюція Європарламенту (2014/2965 (К8Р)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права (Додаток 18).
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь (Додаток 19).
Згідно з ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно ЦПК України.
Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.
Відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2 600 українських військовослужбовців та понад 9 000 було поранено (Додаток 20).
Що стосується порушень прав заявниці, пов`язаних з агресією Російської Федерації по відношенню до України, то слід зазначити наступне.
Чоловік заявниці, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підставі указу Президента України № 607 від 21.07.2014р., був призваний Овруцьким об`єднаним міським військовим комісаріатом Житомирської області на військову службу. В період з 29.08.2014р. по 17.11.2014р. безпосередньо брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі 1-го розвідувального відділення 3-го взводу 2-ї роти, 54 окремого розвідувального батальйону (військова частина - польова пошта НОМЕР_1 ). З 26.08.2014 року, рядовий ОСОБА_2 , військову службу проходив на посаді радіотелеграфіста.
Відповідно до Акту проведення спеціального розслідування стосовно повного та всебічного вивчення обставин, причин та передумов смерті (загибелі) ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , 17.11.2014 року виконував бойове завдання поблизу спостережного поста, на відстані 4 км від населеного пункту Новоорлівка, Шахтарського району, Донецької області (Додатки 21, 22, 23).
В той же час, на сторінках Інтернет-порталу "ІЛсгаіпе сгізіз тесііа сепїег" розміщена стаття "РНБО: за минулу добу загинули 6 українських військових, 9 отримали поранення" від 17.11.2014 року, де вказано, що ситуація на території Донецької області залишається напруженою. Проросійські бойовики продовжують напади та обстріли позицій Збройних сил України. Відмічається переміщення та перегрупування російських військ та проросійських бойовиків на напрямках селища Піски, міст Мар`їнки, Красногорівки та Авдіївки Донецької області. За минулу добу (16.11.2014 року) загинули 6 українських військових, 9 отримали поранення (Додаток 24).
Згідно інформації в статті "Бойовики за день 13 разів обстріляли сили АТО, найінтенсивніше в районі Авдіївки" від 17.11.2014 року, що опублікована в Інтернет- джерелі "Ракурс", впродовж понеділка, 17 листопада, бойовики 13 разів обстріляли позиції Збройних сил України. Найбільш напружена ситуація була в районі Авдіївки. Там підрозділи Збройних сил України протягом тривалого часу забезпечували оборону стратегічних об`єктів. Також проросійські бойовики вели мінометні обстріли українських підрозділів у Гранітному, Заможному та Орловському, із систем «Град» обстріляли житлові квартали Дебальцевого. На дебальцевському напрямку під мінометні обстріли потрапили і підрозділи Збройних сил України , що забезпечували оборону стратегічного плацдарму (Додаток 25).З повідомлення Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ від 18 листопада 2014 року вбачається, що минулої доби проросійські бойовики та російські військові найбільше обстрілювали позиції Збройних сил України на Дебальцевському та Луганському напрямах. На Дебальцевському напрямі російськи бойовики з мінометів та стрілецької зброї обстріляли опорний пункт ЗСУ та з установок «Град» - позиції українських військових в південній частині міста. На цьому ж напрямі російські військові з артилерії та мінометів обстріляли українські позиції в районі н.п. Орлово-Іванівка, Вуглегірськ, Луганське та Донецький. Поблизу с. Орлово-Іванівка Шахтарського району внаслідок підривів на фугасах та розтяжках загинули українські військовослужбовці (Додаток 26).
Дані повідомлення Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та вказані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет- видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі населеного пункту Новоорлівка, Шахтарського району, Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, до складу яких також відносилась військова частина - польова пошта НОМЕР_1 , де проходив військову службу ОСОБА_2
-17 листопада 2014 року близько 14 години 20 хвилин, поблизу спостережного поста 4 км від населеного пункту Новоорловка Шахтарського району Донецької області (в районі виконання завдань за призначенням сектору "С"), особовий склад спостережного поста, в якому також перебував солдат ОСОБА_2 , побачив як підірвався автомобіль УРАЛ 169 навчального центру, який прямував зі спостережного посту "Десна" до населеного пункту Кам`янка, за тілами загиблих військовослужбовців. Солдати ОСОБА_10 , та ОСОБА_2 разом з військовослужбовцями спостережного пункту "Десна", вирушили к місцю підриву автомобіля для надання допомоги та забезпечення евакуації поранених та загиблих. По прибутті на місце підриву автомобіля УРАЛ, ОСОБА_2 та інші військовослужбовці почали надавати допомогу пораненим внаслідок вибуху та підготовку їх до евакуації. Близько 14 години 30 хвилин 17 листопада 2014 року, в момент наближення ОСОБА_2 до чергового потерпілого, пролунав вибух невідомого пристрою, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав вибухову травму та численні проникаючи сколкові поранення тіла (Додаток 23).
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №3740-ДМ/14 та довідки про причину смерті (до форми №106/о№3740-ДМ/14), видані 19 листопада 2014 року комунальним закладом охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №393 від 09 лютого 2015 року, витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 №87 від 29 листопада 2014 року та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 20 листопада 2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Народицького районного управління юстиції у Житомирській області, рядовий ОСОБА_2 ^, ІНФОРМАЦІЯ_6 загинув у віці 35 років в селі Новоорлівка Шахтарського району Донецької області в наслідок вибуху невідомого пристрою. Отримані поранення та причина смерті - «вибухова травма, множинні проникаючі осколкові поранення тіла», пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (Додатки 27, 28, 29, ЗО, 31).
Указом Президента України від 04.06.2015 р. №311/2015 за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» 3 ступеню (Додаток 32).
Отже, саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, чоловік заявниці ОСОБА_2 був поранений та загинув, виконуючі обов`язки військової служби з захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України.
Суд, вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя чоловіка заявниці, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Згідно з ч. З ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
У відповідності до положень постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Встановлення юридичного факту, що поранення та загибель чоловіка заявниці, ОСОБА_2 , яка сталася при виконанні обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, буде породжувати юридичні наслідки - визначення статусу ОСОБА_2 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
У відповідності до статті 2 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь- якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
У відповідності до статті 13 Конвенції: ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.
Вважаю встановлення факту, що загибель її чоловіка, ОСОБА_2 , яка сталася внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.
Частина 4 ст. 294 ЦПК передбачає, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.
З метою належного повідомлення Російської Федерації, як заінтересованої особи необхідно застосовувати положення Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, що ратифікованої Законом України 19 жовтня 2000 року №2052-111, згідно зі ст. 1 якої вона застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.
Згідно ст. З Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18 квітня 1961 року, ратифікованої указом Президії ВР УРСР 21 березня 1964 року, функції дипломатичного представництва складаються, зокрема в представництві акридитуючої держави в країні перебування.
Посольство Російської Федерації в Україні - офіційне дипломатичне представництво Російської Федерації в Україні, відповідає за підтримання та розвиток добросусідських стосунків між Росією та Україною.
Таким чином, відповідно до закону Посольство Російської Федерації представляє Росію як державу в Україні, в зв`язку з чим саме на адресу Посольства Російської Федерації слід надсилати відповідні процесуальні документи та повідомлення про день та час розгляду даної справи.
Крім того, статтею 3 Віденської конвенції про консульські зносини (дата підписання: 24.04.1963 року, дата підписання(приєднання) Україною: 24.04.1963 р. (в складі СРСР) дата ратифікації: 23.03.1989р (ратифікована ВР СРСР), набула чинності з 27.05.1989р.), встановлено, що консульські функції виконуються консульськими установами а також дипломатичними представництвами, яким у цій справі є Посольство Російської Федерації в Україні.
Відповідно до п. а) статті 5 Віденської конвенції про консульські зносини, консульські зносини полягають, зокрема, у захисті інтересів держави, яку консульська установа або дипломатичне представництво представляють в іноземній державі.
Також, згідно статті 1 розділу І Положення про Посольство Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації 28 жовтня 1996 року №1497, Посольство Російської Федерації є державним органом зовнішніх відносин, що здійснюють представництво Російської Федерації в країні перебування.
Згідно статті 6 розділу II цього Положення, одними з основних задач та функцій Посольства Російської Федерації є представництво Російської Федерації в країні перебування та захист майнових прав та інтересів Російської Федерації в країні перебування.
Застосування правил цього положення на території України обумовлюється тим, що вони регулюють статус та порядок діяльності Посольства Російської Федерації, в тому числі і на території України.
Виходячи із вищевикладеного та керуючись статтею 3 Віденської конвенції про дипломатичні зносини, статтями 3,5 Віденської конвенції про консульські зносини, статтями 1,6 Положення про Посольство Російської Федерації, Посольство Російської Федерації в Україні є тим органом, який представляє інтереси Російської Федерації в Україні, вживає заходів із захисту інтересів Російської Федерації на території України, а також здійснює захист майнових прав та інтересів Російської Федерації на території України, а отже саме на адресу посольства РФ слід надсилати про суть та час розгляду справи.
Статтею ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Вважаю, що такі дії Російської Федерації значно обмежують моє право на захист своїх прав та законних інтересів, гарантованих Статутом ООН та Загальною декларацією прав людини. Грубо порушуючи норми та принципи Статуту ООН, Російська Федерація намагається використовувати імунітет у супереч принципам, закладеним у Статуті ООН та підсумковим документам Спеціального комітету Конференції в Сан-Франциско, у яких закладено принцип чесного виконання своїх обов`язків, у першу чергу щодо поваги до прав та законних інтересів людини.
Порушуючи Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Російська Федерація порушує статтю 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року (ратифікована Указом Президії Верховної Ради
Української РСР від 14 квітня 1986 року №2077-ХІ), згідно з якою кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись.
В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження загибелі ОСОБА_2 встановлено до лікарського свідоцтва про смерть №3740-ДМ/14 та довідки про причину смерті (до форми №106/о№3740-ДМ/14), видані 19 листопада 2014 року комунальним закладом охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №393 від 09 лютого 2015 року, витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 №87 від 29 листопада 2014 року та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 20 листопада 2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Народицького районного управління юстиції у Житомирській області, рядовий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 загинув у віці 35 років в селі Новоорлівка Шахтарського району Донецької області в наслідок вибуху невідомого пристрою. Отримані поранення та причина смерті - «вибухова травма, множинні проникаючі осколкові поранення тіла», пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (Додатки 27, 28, 29, ЗО, 31).
Згідно п.16 ч.2 ст. З Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви про встановлення факту смерті особи, яка загинула в районах проведення воєнних дій або антитерористичних операцій.
Також, згідно п.8 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісті, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.
Враховуючи викладене,суд задовольняє заяву ОСОБА_1 до зацікавлених осіб: Міністерства соціальної політики України, Роійської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 8, ст. 21- 68 Конституції України, ст. ст. 293, 294, ЦПК України, ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02 грудня 2004 року, ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави №ЕТ8 N 74 від 16 травня 1972 року, ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, ст. З Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18 квітня 1961 року.
В И Р І Ш И В :
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від поранення, отриманого при виконанні обов`язку військової служби 17 листопада 2014 року в селі Новоорлівка, Шахтарського району, Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М. М. Грек.