Провадження № 2/522/472/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Фіаніт» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

До суду 25.06.2013 року надійшов позов ОСОБА_1, пред'явлений до ПП «Фіаніт», та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 30.03.2017 року (т.2, а.с.87-88), просила: визнати дії відповідача щодо звільнення її, ОСОБА_1, з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України з 05.01.2010 року та затримки видачі трудової книжки з 26.09.2012 року неправомірними; зобов'язати відповідача змінити формулювання та дату звільнення позивача п.4 ст. 40 КЗпП України 05.01.2010 року на п.4 ст. 36 КЗпП України з 26.09.2012 року; зобов'язати відповідача повернути позивачу трудову книжку; стягнути на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з жовтня 2012 року по березень 2017 року з урахування індексу інфляції у розмірі 109 219, 31 грн.; стягнути судові витрати: за проведену експертизу та послуги адвоката.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 01.03.2003 року згідно наказу ПП «Фіаніт» №3 позивачка була прийнята на посаду менеджера підприємства. 26.09.2012 року у зв'язку з погіршенням стану здоров'я просила звільнити її з роботи, проте її заява була залишена без відповіді. В усному порядку відповідач повідомив позивачку про те, що вона була звільнена 05.01.2010 року за прогул по ст. 40 п.4 КЗпП України та одержала під розпис трудову книжку. Дане повідомлення приголомшило позивачку, тому вона звернулась до міліції та прокуратури із заявами про захист її прав. Посилалась на те, що із постанови про відмову в порушення кримінальної справи від 14.11.2012 року вона дізналась, що підписувала якісь документи 01.05.2010 року про те. що вона звільнена та одержала трудову книжку. Між тим, жодних документі про звільнення та отримання трудової книжки вона не підписувала. У лютому 2013 року позивачка одержала відповідь з Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 18.01.2013 року, згідно якої працівникам інспекції було пред'явлено наказ ПП «Фіаніт» від 05.01.2010 року №3, з яким, начебто, позивачка ознайомлена під підпис, про те, що звільнена за прогул з 04.01.2010 року по 08.01.2010 року. При цьому, також надані акти від 04.01.2010 року, 05.01.2010 року, 06.01.2010 року, 08.01.2010 року за підписом позивача, про її відсутність на робочому місці. Перевіркою також встановлено, що 04.01.2010 року в табелі обліку використання робочого часу за січень 2010 року позивачки протабельована як така, що відпрацювала 8 годин. Позивачка посилалась на те, що відповідач фактично сфальсифікувал документи про її звільнення та надав під час перевірки недостовірні документи про її звільнення, звільнив її з підприємства задніми числами та ще й з незаконним формулюванням. Тому звернулась до суду з дійсним.

Ухвалою суду від 06.06.2013 року (с. Бондар В.Я.) було відкрито провадження у справі.

До суду 15.08.2013 року надійшли письмові заперечення ПП «Фіаніт», згідно яких зазначили, що в період з 01.10.2003 року по 05.01.2010 року позивачка працювала в ПП «Фіаніт» на посаді менеджера. Причиною звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП України став факт порушення нею трудової дисципліни, а саме вчинення прогулів без поважних причин з 04.01.2010 року по 08.01.2010 року включно. Так згідно актів №1 від 04.01.2010 року та №2 від 05.01.2010 року, складених за підписами комісії, з числа працівників відповідача, зафіксовано відсутність позивачки на робочому місці 04.01.2010 на протязі семи годин, 05.01.2010 року - на протязі семи годин. Намагаючись отримати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці, керівник відповідача запропонував позивачці надати письмові пояснення з цього приводу, однак остання відмовившись від цього, обмежилась підписанням актів. У зв'язку зі встановленням фактів грубого порушення позивачкою трудової дисципліни. Наказом від 05.01.2010 року №3К позивачку було звільнено з займаної посади за п.4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин, зі змістом якого позивачку було ознайомлено під розпис. Посилались на те, що посилання позивачки належними доказами не підтвердженні. Також, посилались на те, що позивачкою були пропущені строки звернення до суду з відповідним позовом, оскільки була обізнана про факт свого звільнення саме 05.01.2010 року, навіть якщо допустити, що дізналась про звільнення лише 26.09.2012 року, звернулась до суду лише 25.06.2013 року, тобто більше року, що не відповідає положенням ст.233 КЗпП України (т.1, а.с.21-24).

Ухвалою суду від 19.09.2013 року (с.Бондар В.Я.) по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на час здійснення якої провадження по справі було зупинено (т.1, а.с.68).

До суду 01.11.2013 року надійшли письмові пояснення від представника відповідача, згідно яких посилались на те, що згідно банківської виписки, наданої ЮГРУ ПАТ «Приватбанк», останнє нарахування заробітної плати від ПП «Фіаніт» на картковий рахунок позивачки відбулось у лютому 2010 року, після цього жодних інших виплат позивачці здійснено не було, що підтверджує факт припинення між ними трудових відносин саме у 2010 році. Стверджували те, що у них викликає здивування поведінка позивачки, оскільки на протязі 2010-2012 років вона не працювала і не одержувала заробітної плати, при цьому не висувала будь-яких вимог з цього приводу на адресу відповідача (т.1, а.с.71-72).

Ухвалою суду від 20.01.2014 року провадження по справі було відновлено.

Ухвалою суду від 12.02.2014 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПП «Фіаніт» про захист трудових прав залишено без розгляду (т.1, а.с.134-135).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.06.2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було скасовано ухвалу суду 1ї інстанції від 12.02.2014 року та справу направлено до суду 1ї інстанції для продовження розгляду по суті (т.1, а.с.171-174).

Ухвалою суду від 27.06.2014 року справу було прийнято до провадження с. Івченко В.Б..

До суду 12.09.2014 року надійшли письмові заперечення від ПП «Фіаніт», згідно яких просили відмовити у задоволенні позову у зв'язку з невідповідністю фактів, викладених у позові, фактичним обставинам, які існували на час виникнення спірних правовідносин між сторонами; у зв'язку з недоведеністю позивачкою обставин та підстав позову; порушення нею строків звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України (т.1, а.с.185-187).

Ухвалою суду від 27.11.2014 року (с. Івченко В.Б.) по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено (т.1, а.с.199).

24.03.2015 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду разом з повідомленням про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи №6297/02 від 10.03.2015 року (т.1, а.с.225).

Ухвалою суду від 28.05.2015 року (с. Івченко В.Б.) по справі знову було призначено судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено (т.1, а.с.236).

06.11.2015 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду разом з висновком судового експерта ОСОБА_3 №3323/02 від 27.10.2015 року (т.2, а.с.4-7), з якого вбачається, що вирішити питання про те, чи виконані підписи від імені ОСОБА_2 самою ОСОБА_2 не виявляється можливим. Ухвалою суду від 09.11.2015 року (с. Івченко В.Б.) провадження у справі було відновлено.

У зв'язку із закінченням 5-тирічного терміну повноважень судді ОСОБА_20. було здійснено повторний авто розподіл справи та ухвалою суду від 15.02.2016 року справу було прийнято до провадження судді Домусчі Л.В. та призначено до розгляду на 11.04.2016 року (т.2, а.с.21).

Розгляд справи 11.04.2016 року був відкладений на 25.05.2016 року за клопотанням сторін для виклику в судове засідання свідків.

Позивачка у судовому засіданні 11.04.2016 року пояснила, що з 2003 року працювала менеджером в ПП «Фіаніт», у зв'язку з погіршенням здоров'я 26.09.2012 року вона направила поштовим зв'язком на адресу ПП «Фіаніт» заяву, згідно якої просила її звільнити за власним бажанням. Проте, через деякий час (приблизно неділю) їй повідомили, що вона була звільнена ще 05.01.2010 року за прогули, а також зазначили про те, що вона отримала трудову книжку та підписувала акт про відсутність на робочому місці. Вказувала, що жодних документів про своє звільнення не підписувала та з цього приводу звернулась до правоохоронних органів. У 2013 році отримала відповідь від Інспекції праці про те, що їм було надано для огляду наказ від 05.01.2010 року про звільнення позивачки та акти від 04.01.2010 року, 05.01.2010 року та від 08.01.2010 року з нібито її підписами. Між тим, посилались на те, що вона працювала до 26.09.2012 року та знаходилась при цьому у різних точках України та містах (тобто на віддаленому доступні), в офіс приходила раз у місяць, коли отримувала заробітну плату, про що розписувалась. Проте жодних документів з приводу того, що позивачка працювала дистанційно вона не підписувала. Заробітну плату отримувала «у конверті», договір на відкриття карткового рахунку на оформлювала. Представник позивача посилався на те, що у наказі про звільнення позивачки від 05.01.2010 року є посилання на акти про відсутність позивачки 06.01.2010 року та 08.01.2010 року, тобто наказ складено на майбутнє. Крім того, пояснення позивачки з приводу нібито її прогулів не було отримано. Посилався на те, що наказ про звільнення не відповідає законодавству. Наполягали на призначені експертизи.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Посилалась на те, що наказ про звільнення датований 05.01.2010 року, він був складений на підставі іншого зразку, тому були допущені технічні помилки. Посилалась на те, що звільнити за прогул можливо протягом 3х часів та людину звільняють з тієї дати, коли був прогул. З 2009 року позивачка працювала менеджером в орендованому приміщенні у м. Миколаєві, де і було постійне місце її роботи. Також заробітну плату з 2009 року усі працівники отримували на картку «Приватбанк», у тому числі і позивачка, що підтверджується їх поясненнями, випискою з банківського рахунку та копії касової книги ПП «Фіаніт». Після новорічних свят позивачка не з'явилась на роботу, тому була звільнена за прогули, отримала особисто трудову книжку, про що розписалась, при цьому вона розмовляла з директором підприємства. Представнику невідомо, чому не було складено акт про відмову позивачки надати пояснення з приводу її прогулів. За фактом її звернення були проведені відповідні перевірки на підприємстві, проте не було виявлено жодних порушень. Вважає позов безпідставним.

У судовому засіданні 25.05.2016 року надали свої пояснення як свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розгляд справи був відкладений на 06.07.2016 року для виклику свідка ОСОБА_6.

06.07.2018 року надав свої пояснення свідок ОСОБА_6, 14.07.2018 року був допитаний свідок ОСОБА_7.

Ухвалою суду від 14.07.2016 року по справі призначено проведення Київському ОНДСЕ судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено (т.2, а.с.64-65).

31.01.2017 року до суду надійшов висновок експертів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 №12101/12102/16-32 від 20.01.2017 року (т.2, а.с.68-75), в якому зазначено, що підписи в досліджуваних документах виконані не ОСОБА_2 а іншою особою.

Провадження у справі було відновлено ухвалою суду від 03.02.2017 року та призначено до розгляду на 30.03.2017 року.

30.03.2017 року розгляд справи за клопотанням сторін було відкладено на 10.04.2017 року.

Ухвалою суду від 10.04.2017 року за клопотанням представника позивача було витребувано докази:

1) з Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» відомості щодо руху коштів на картковому рахунку ОСОБА_1 на яку нараховувалась заробітна плата ПП «Фіаніт», ІПН НОМЕР_1, відкритого в філії - Південне головне регіональне управління «ПАТ КБ «Приватбанк» (НОМЕР_2), за період з 2009р. по вересень 2012р.,

а також інформацію щодо документів (заявки), на підставі яких було відкрито банківський рахунок (НОМЕР_2) на ім'я ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1.

2) з Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси - належним чином завірені відомості щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, під час її роботи в ПП «Фіаніт» (м. Одеса, пров. Онілової, 8/10, 8).

3) з Головного управління ДМС в Одеській області відомості щодо документів, які послугували підставою для видачі Приморським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 14.12.2006 року паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_3.

23.05.2017 року розгляд справи було відкладено на 27.06.2017 року у зв'язку з неявкою експертів ОСОБА_3 та ОСОБА_8, та не виконанням ухвали суду про витребування доказів.

Ухвалою суду від 15.06.2017 року було ухвалено 27.06.2017 року проводити судове засіданні в режимі відео конференції за участю судового експерта ОСОБА_8.

27.06.2017 року у судовому засіданні надали свої пояснення щодо прийнятих ними висновків експерти ОСОБА_3 та ОСОБА_8, які підтримали свої висновки від 27.10.2015р. та від 20.01.2017р.. Судовий експерт ОСОБА_3 пояснив, що він не зміг дати категоричну відповідь оскільки у нього не було достатньої кількості зразків підпису та достатньої транскрипції підпису, а був лише паспорт за 2006р. як вільний зразок та не було надано в якості зразка паспорту за 1998р. також він пояснив суду що у деяких громадян може бути декілька варіантів підпису. Також додав що якщо в справі є хорошої якості копії документів, то вони також можуть бути використані як зразок порівнювального матеріалу.

Ухвалою суду від 27.06.2017 року за клопотанням представника ПП «Фіаніт» по справі було призначено додаткову судово-почеркознавчу експертизу (т.2, а.с.136-137).

Матеріали цивільної справи разом з висновком експертів ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 №18814/18815/17-32/18816/17-33 від 15.06.2018 року надійшли до суду 26.06.2018 року (т.2, а.с.174-179), згідно висновку вказано, що підписи в актах №1 від 04.01.2010 року, №2 від 05.01.2010 року та наказі ПП «Фіаніт» №3К від 05.01.2010 року про звільнення виконанні не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідування підпису ОСОБА_2.

Ухвалою суду від 03.07.2018 року провадження по справі було поновлено та призначено до розгляду на 31.08.2018 року.

Суд 31.08.2018 року протокольно, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив повернути заяву позивача про збільшення позовних вимог у зв'язку з неналежним її оформленням та відсутню доказів про направлення стороні відповідача. Розгляд справи було відкладено на 31.10.2018 року.

У судовому засіданні 31.10.2018 року позивачка позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Посилалась на те, що трудову книжку не отримувала, що підтверджується двома останніми висновками судових експертиз. Посилалась на те, акти від 04.01.2010 року та від 05.01.2010 року, наказ про звільнення від 05.01.2010 року складені на майбутнє, заробітної плати вона не отримувала (відсутній її підпис) та рахунку в банку не відкривала. Стверджувала, що з 2010 року по 2012 рік вона працювала в м. Одесі дистанційно та отримувала заробітну плату готівкою від директора. Просила суд критично ставиться до пояснень свідків, оскільки свідок ОСОБА_14 є безпосереднім керівником підприємства, а тому усі його пояснення вважає упередженими та такими, що спростовуються відповідними висновками суду. Свідок ОСОБА_6 на момент дачі показів був продавцем в СПД «ОСОБА_14.» та працював в інших підприємствах у період роботи позивачки в ПП «Фіоніт», а тому цілком був залежний свідок від свідка ОСОБА_14. Крім того свідок ОСОБА_6, не будучі на момент виникнення спірних правовідносин співробітником ПП «Фіаніт», не може бути носієм об'єктивної інформації, що стосується роботи її роботи в підприємстві. Також вважає упередженими покази свідка ОСОБА_15, оскільки його пояснення щодо підпису актів та наказів позивачем за її участю спростовані висновками експертів. Також з приводу інших пояснень свідків, які стверджували, що вона в їх присутності підписувала наказ, акти та книгу руху трудових книжок, які у свою чергу спростовані висновками експертів. З урахуванням викладеного просила задовольнити її позов, надала при цьому розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.09.2012 року по день ухвалення рішення на суму 201 280, 16 грн. ( з урахуванням індексу інфляції).

Представник відповідача - ОСОБА_16 (по довіреності від 03.01.2018 року) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити. Посилалась на те, що на підприємстві склався такий порядок роботи, що позивачка не була фрілансером, вона працювала на складі ПП «Фіаніт», що і підтвердили свідки. Пізніше позивачку було переведено менеджером до м. Миколаїв. Потім позивачка зникла та не виходила на зв'язок, про що і складено відповідні акти. Посилалась на те, що з 2009 року усі робітники без виключення отримували заробітну плату на рахунки в ПАТ КБ «Приватбанк», останні розрахунки з позивачкою були в 2010 році, позивачка була звільнена за прогули, оскільки з'явилась на роботі лише 08 січня 2010 року, після розмови з директором отримала трудову книжку та пішла. І лише через два з половиною роки вона звернулась до суду з відповідним позовом. Посилалась на те, що було призначено чотири експертизи та позивачка кожного разу міняли види свого підпису, при зміні неодноразово паспорту вона також змінила підпис. Стверджувала, що відсутні будь-які докази та свідчення щодо того, що позивачка працювала з 2010 року по 2012 рік на підприємстві, та наявні покази свідків, і які не були зацікавлені в розгляді справи, які у свою чергу спростовують обставини позову. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позову.

Суд заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що наказом від 01.10.2003 року №3 позивачку було прийнято на посаду менеджера ПП «Фіаніт» з 01.10.2003 року згідно поданої нею заявою.

Наказом ПП «Фіаніт» від 05.01.2010 року №3К було визначено на російській мові : «уволить ОСОБА_2 с 05.01.2010 года за осуществленный с 04.01.2010 года по 08.01.2010 года прогул без уважительных причин (отсутствовала на рабочем месте с 04.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 17.00 в течении рабочего дня - всего 7 рабочих часов); 05.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 17.00 в течении рабочего дня - всего 7 рабочих часов); 06.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 16.00 в течении рабочего дня - всего 6 рабочих часов); 08.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 17.00 в течении рабочего дня - всего 7 рабочих часов) всего 27 часов, в соответствии с п.4 ст. 40 КЗоТ Украины».

Оригінал наказу про звільнення позивачки був оглянутий в судовому засіданні та надавався для проведення відповідних експертиз.

Підставами наказу є вказані акти відсутності на робочу місці від 04.01.2010 року №1, від 05.01.2010 року №2, від 06.01.2010 року №3, від 08.01.2010 року №4.

Між тим, до суду надало лише два акти про відсутність працівника на робочому місці від 04.01.2010 року №1, від 05.01.2010 року №2 які підписані директором ПП «Фіаніт» - ОСОБА_14, юрисконсультом ПП «Фіаніт» - ОСОБА_4, адміністративним помічником ПП «Фіаніт» - ОСОБА_17 та директором ПП «Добриня» - ОСОБА_5.

При цьому, на вказаних актах та наказі про звільнення вбачається також наявність підпису позивачки - ОСОБА_1.

За даними записів в книзі обліку руху трудових книжок, оригінал якої надався для огляду суду, трудова книжка була отримана позивачкою під підпис.

Як вбачається з позовних вимог та пояснень позивачки, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я вона направила до ПП «Фіаніт» заяву, згідно якої просила її звільнити з 26.09.2012 року, проте її заява була залишена без відповіді. В усному порядку відповідач повідомив позивачку про те, що вона була звільнена 05.01.2010 року за прогул по ст. 40 п.4 КЗпП України та одержала під розпис трудову книжку. Не погоджуючись з цим позивачка, з посиланням на те, що наказ про звільнення та акти вона не підписувала, трудову книжку не отримувала ОСОБА_1 25.06.2013 року звернулась до суду з дійсним позовом.

Судом встановлено, що позивачка зверталась до правоохоронних органів, зокрема, Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області за фактом викладених нею обставин (незаконного звільнення) та їй було надано лист №15-в1114/0252-029 від 18.01.2013 року, згідно якого вказано, що при перевірці підприємства дійсно були виявлені порушення ним положень КЗпП України (зокрема те, що до початку роботи позиваку не ознайомлено під підпис з наказом про прийняття на роботу, посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; порушено обов'язок власника підприємства або уповноваженої особи щодо забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи; у порушення ст. 149 КЗпП України відсутні письмові пояснення позивачка з приводу звільнення або будь-які документи, які б свідчили про намагання адміністрації підприємства отримати від позивачки пояснення щодо причин відсутності на робочому місці; відсутні документи, які б підтверджували факт видачі позивачці копії наказу про звільнення та складено відповідний акт. Також інспекцією роз'яснено право позивачки для остаточного вирішення спірних питань звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно відповіді Приморського районного відділу ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 14.12.2012 року, позивачці було повідомлено про прийняття рішення про відмову в порушенні кримінальної справи (за відсутності ознак злочину в діях посадових осіб ПП «Фіаніт», так як трудова документація була видана при звільненні). Рекомендовано звернутись до суду для вирішення спірних питань.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_4, свідок знайома з позивачкою, оскільки працювали разом в ПП «Фіаніт», свідок - на посаді юриста консультанту та саме вона готовила наказ про звільнення позивачки . Посилалась на те, що після 1 січня десь 6 років тому вони вийшли на роботу - десь 3 січня та свідку повідомили, що відсутня працівник - ОСОБА_2 та на дзвінки остання не відповідає. Позивачка була відсутні більше трьох годин, вони зібрали комісію, щоб поїхати до м. Миколаєва, проте позивачки вдома не було. Пізніше директор підприємства повідомив, що дозвонився до позивачки та остання сказала, що на роботу не вийде, оскільки перебуває в м. Києві. Свідок вказувала, що направляла на адресу позивачки запит з приводу того, чого позивачка не приступила до роботи, наказ про призначення комісії та акт, запропонувала у разі хвороби надати лікарняний. Стверджувала, що неодноразово їздили до позивачки та направляли до неї документи, останнього разу їздили до м. Миколаєва після Різдва, проте нікого там не застали. Через деякий час позивачка сама прийшла до їх офісу в м. Одесі і керівник повідомив їй про її звільнення. При свідку позивачка розписалась в актах та наказі про звільнення, а також в журналі реєстрації трудових книжок, отримала трудову книжку та потім більше не з'являлась. Підтвердила підписи позивачки в наказі (т.1, а.с.27-28). Посилалась на те, що наказ про звільнення вона складала особисто та після різдвяних свят та нею дійсно було допущено помилку в даті його складанні, оскільки він складався за зразком наказу про звільнення іншого працівника.

Свідок ОСОБА_5 повідомив, що працював в ПП «Фіаніт», де також працювала позивачка, на якій посаді свідку не відомо. У 2008 році керівник ПП «Фіаніт» орендувало частину складських приміщень у нього на підприємстві в м. Миколаєві, де ОСОБА_2 займалась закупкою сільськогосподарської продукції. Підприємство свідка надавало послуги для ПП «Фіаніт» з фасування продукції. Позивачку він бачив там кожного дня, також у нього на підприємстві був журнал, в якому відмічалися всі, коли приходили та уходили. Проте, в січні 2010 році, а саме 04.01.2010 року позивачки не було на роботі, тоді приїхали дві дівчини з м. Одеси та вони разом поїхали до місця проживання позивачки, проте там її також не було. Пізніше, ще раз вони їздили після Різдва, оскільки позивачка не відповідала на телефоні дзвінки, від сусідів дізнались, що позивачку бачили ще до Нового Року. Пересвідчившись також у своїх працівників, що позивачка не з'являлась на роботі, свідок підписав акти про її відсутність та передав до м. Одеси.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні 25.05.2016 року пояснив, що знайом з позивачкою, оскільки працювали разом з 2003 року на складі по АДРЕСА_2 (частину орендувало ФОН ОСОБА_14, на якого працював свідок, а частину складу - ПП «Фіаніт», на якому працювала позивачка). Приблизно в 2008 році позивачку перевели працювати у Миколаївський філіал, іноді вони по телефону спілкувались та свідку було відомо, що позивачка працює в ПП «Фіаніт». Приблизно у січні місяці рік свідок не пам'ятає йому подзвонив директор та повідомив, що позивачка більше в них не працює. Проте свідку нічого не відомо щодо обставин праці позивачки в Одесі після 2010 року. Зазначив, що бачився з позивачкою десь у 2012 році, проте про роботу вони не спілкувались, свідку відомо, що позивачка нібито з 2012 року мешкає у м. Києві.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні 14.07.2016 року пояснив, що позивачка працювала у нього менеджером з 2003 року по 2010 рік, до 2009 року вона працювала у м. Одесі, а з початку 2009 року за спільною згодою була переведена до м. Миколаєва, де і працювала до поки не пропала. Стверджував, що з 25.12.2009 року до початку січня 2010 року всі телефони позивачки були вимкнені, ніхто не міг її знайти. Її шукали юрист ОСОБА_1 та секретар ОСОБА_21, за проханням свідка до місця проживання позивачки у м. Миколаєві їздив ОСОБА_5. Позивачка сама вийшла на зв'язок десь 5-7 січня 2010 року, прийшла до офісу в м. Одесі та повідомила, що не хоче більше працювати, оскільки хвора на рак, та їй все одно як її звільнять. Жодних медичних документів позивачка не надала. Стверджував, що при позивачці було складено наказ про її звільнення за прогули та у той же день видано трудову книжку. Після цього вони жодного разу не бачились та позивачка в ПП «Фіаніт» більше не працювала. Посилався на те, що ніхто з працівників у нього не отримує заробітну плату на руки, з початку 2009 року заробітна плата нараховується кожному на банківській картки. Зазначав, що акти про відсутність позивачка на місці роботи були складені у його присутності, оскільки він був по роботі як раз у той час у м. Миколаєві. При цьому, свідок не пам'ятає, чи підписувала позивачка про ньому вказані акт та наказ про звільнення, чи ні.

Також, згідно відповіді Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Одесі від 19.05.2017 року №1750/08 щодо нарахування заробітної плати ОСОБА_2 (т.2, а.с.121-123), останні нарахування заробітної плати позивачці під час її праці в ПП «Фіаніт» були у січні 2010 року на суму 45,74 грн..

При цьому суду не надано будь-яких належних та достовірних доказів на твердження позивачки про те, що вона з 2010р по 2012р продовжувала працювати відповідача та отримувала заробітну плату від директора готівкою. Крім того таці твердження повністю спростовуються показами свідків, та відсутністю відомостей про продовження знаходження її на обліку та табулюванні.

27.07.2016 року позивачці було видано новий паспорт на прізвище ОСОБА_1 у зв'язку з реєстрацію останньою шлюбу (т.2, а.с.89).

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1, на який нараховувалась заробітна плата ПП «Фіаніт», відкритого в філії - Південне головне регіональне управління «ПАТ КБ «Приватбанк» (НОМЕР_2) (т.2, а.с.140), останні нарахування заробітної плати також були на початку 2010 року, після цього жодних доказів щодо отримання позивачкою заробітної плати від ПП «Фіаніт» не надано. Позивачкою, у свою чергу, також не надано жодних належних та допустимих доказів щодо отримання нею заробітної плати безпосередньо від директора готівкою.

Між тим, згідно висновку експертів ОСОБА_19, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 №18814/18815/17-32/18816/17-33 від 15.06.2018 року (т.2, а.с.174-179), вказано, що підписи в актах №1 від 04.01.2010 року, №2 від 05.01.2010 року та наказі ПП «Фіаніт» №3К від 05.01.2010 року про звільнення виконанні не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідування підпису ОСОБА_2.

З урахуванням викладеного суд вважає що факт відсутності підпису позивачки на Актах про відсутність працівника на робочому місці від 04.01.2010 року та від 05.01.2010 року та в книзі про видачу трудових книжок є доведеним. При цьому суд враховує що в Наказі ПП «Фіаніт» від 05.01.2010 року №3К про її звільнення зазначено про її прогул в тому числі і 08.01.2010р. , тобто є посилання на подію в майбутньому. Підпис про її ознайомлення з цим наказом також їй не належить.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права та свобод громадянина захищаються судом.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).

У відповідності до ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

У відповідності до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Між тим з матеріалів справи не встановлено, а позивачем не надано до суду належних та достатніх доказів не підтвердження того, що вона у подальшому з січня 2010р. позивачка продовжувала працювати на підприємстві як фрілансер та отримувала заробітну плату на руки.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в цій частині підстави позову є необґрунтованими та недоведеними.

Крім того, згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Суд вбачає, що позивачку було звільнено ще 05.01.2010 року. Згідно пояснень позивача з приводу незаконного її звільнення встановлено, що після звільнення вона зверталась до правоохоронних органів та державної інспекції з питань праці. Про факт свого звільнення позивачка дізналась приблизно у жовтні 2012 року, проте з відповідним позовом звернулась до суду лише у червні 2013 року, при цьому клопотання про поновлення строку звернення до суду не заявляла.

Суд виходить з того, що позивачко. ОСОБА_1 належних та допустимих доказів згідно положень ст.ст.81-83 ЦПК України на підтвердження поважності причин пропуску строку зверненням до суду понад два роки, не надано.

З урахуванням клопотання сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, підстав для поновлення таких строків судом не встановлено, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову суд приходить до висновку, що усі позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.43,55 Конституції України, ст.36, ст.40 п.4, 232, 233, 235 КЗпП України, ст..ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 2, 3-13, 27, 44, 49, 64, 76, 81, 95, 133, ст. 223, 241, 247, 256, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Приватного підприємства «Фіаніт» (, місце розташування: м. Одеса, пров. Онілової, 8/10) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення суду складено 12.11.2018 року.

Суддя Л.В. Домусчі