Справа № 461/3165/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/7523/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2017 року по справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та накладення заборони на відчуження майна,-

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнути з ОСОБА_5 аліменти на утримання її малолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1777 грн. на користь закладу, в якому перебуватиме дитина, починаючи з дня подання заяви до повноліття дитини та накласти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві користування малолітньому ОСОБА_6 та є єдиним житлом дитини. Позов мотивує тим, шо ОСОБА_5 є матір'ю малолітнього ОСОБА_6 Стверджує, що у свідоцтві про народження ОСОБА_6 її батьком за вказівкою матері зазначено ОСОБА_7. ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Малолітнього ОСОБА_6 влаштовано у дитячий дошкільний будинок №1 на повне державне забезпечення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила Галицька районна адміністрація Львівської міської ради. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Вказує, що відповідач матеріальної допомоги дитині не надає, її не відвідує, життям дитини не цікавиться. Окрім того відповідач вчинила злочин відносно малолітнього ОСОБА_6, втягнувши його в жебрацтво, що підтверджується вироком Галицького районного суду м. Львова від 14 квітня 2014 року (справа 161/3091/14-к). Стверджує, що органом опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітнього сина ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, в чинній на час ухвалення рішення редакції, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10, 58-60 ЦПК України, в чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, серії НОМЕР_1 від 8 вересня 2010 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №4592, його матір'ю є ОСОБА_5

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно з ч.1 ст. 135 СК України для призначення допомоги від 8 вересня 2010 року № 2 відомості про батька малолітнього ОСОБА_6 записані за вказівкою матері.

ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 14 квітня 2014 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.304 КК України та призначено покарання за ч.2 ст.304, ст.69 КК України у виді двох років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України її звільнено від відбування призначеного покарання із випробуванням з іспитовим строком на один рік. На даний час відповідач вважається несудимою

Згідно заяви ОСОБА_5 на ім'я начальника Відділу у справах дітей Галицької районної адміністрації ЛМР від 7 травня 2014 року вона просила влаштувати її сина ОСОБА_6, в будинок дитини №1 на вулиці Таджицькій, 21 у м.Львові у зв'язку із скрутними життєвими обставинами тимчасово.

З витягу з протоколу №10 засідання комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації ЛМР від 8 травня 2010 року вбачається, що комісія вирішила пропонувати Галицькій районній адміністрації тимчасово влаштувати малолітнього ОСОБА_6 в дитячий дошкільний будинок №1, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Таджицька, 21 на повне державне забезпечення.

Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 16 травня 2014 року № 159 «Про тимчасове влаштування малолітнього ОСОБА_6 в дитячий дошкільний будинок № 1, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Таджицька, 21», малолітнього ОСОБА_6, за заявою матері, влаштовано у дитячий заклад на повне державне забезпечення, де він перебував до серпня 2017 р.

З матеріалів справи, а саме з відповіді дитячого дошкільного будинку №1 Львівської міської ради від 21 вересня 2017 року №140 вбачається, що за час перебування малолітнього у дитячому дошкільному будинку №1 він був забезпечений належним харчуванням та медичним доглядом. Повне державне забезпечення дитини, яка перебуває у закладі, включає забезпечення, утримання та виховання дітей, забезпечення всебічного розвитку, фізичного, соціального та психічного здоров'я, створення умов сприятливих для проживання дітей, їх навчання та виховання, забезпечення соціального захисту, соціальної адаптації вихованців. Повне державне забезпечення включає, в тому числі, забезпечення дитини одягом та взуттям.

За час перебування ОСОБА_6 у Дитячому дошкільному будинку №1 було забезпечено його права, як це передбачено п. 3.1 розпорядження №159 від 16 травня 2014 року Галицької районної адміністрації.

З договору строкового банківського вкладу фізичної особи «До повноліття» №90.00.398144 від 4 січня 2016 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_5 вбачається, що відповідач, яка діяла в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, передала банку кошти в сумі 9092,75 грн. під 15% річних на строк до досягнення сином повноліття.

На даний час дитиною опікується благодійна організація «Покрова».

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів малолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей визначений Сімейним кодексом України. Зокрема, особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей визначені главою 13 цього Кодексу.

Право на виховання дитини є одним із найважливіших батьківських прав. Водночас, це право є і обов'язком.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, родини, свого народу, своєї Батьківщини, забезпечувати здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Стаття 151 СК України передбачає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. У ст. 141 СК України, ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначені права та обов'язки батьків щодо дитини.

Згідно з ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції непогодився з висновком органу опіки та піклування щодо позбавлення відповідача батьківських прав, виходячи з інтересів дитини та врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п.15, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

За змістом закону ухилення повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, проте належних та допустимих доказів цього позивачем суду надано не було.

Виходячи із встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2017 року без змін, а апеляційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий

Судді