Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 682/1617/17

провадження № 61-29515 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. , Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року у складі судді Маршал І. М. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що після смерті батька вона та відповідач успадкували відповідно 5/6 та 1/6 часток житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, розташованих по АДРЕСА_1.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 відмовилися від належних їм часток у спадковому майні, між нею, відповідачем та третіми особами було досягнуто згоди щодо безперешкодного користування домоволодінням на правах співвласників.

Після прийняття спадщини ОСОБА_2 постійно вчиняв відносно неї психологічний тиск та протиправні фізичні дії, а тому було прийнято спільне родинне рішення про переоформлення 5/6 часток житлового будинку та земельної ділянки на відповідача, який запевнив її та інших братів і сестру, що всі вони спільно будуть користуватися спадковим майном. Найбільш вигідним варіантом переоформлення права власності було визнано укладення договорів купівлі-продажу. Однак, укладаючи оспорювані угоди, вона не мала наміру передати належне їй на праві власності спадкове майно у власність

ОСОБА_2, а тому він грошових коштів за оспорюваними договорами не сплачував.

Натомість відповідач, користуючись довірливими родинними стосунками та маючи намір привласнити все спадкове майно, ввів її в оману щодо правової природи договорів купівлі-продажу нерухомого майна, у тому числі шляхом вчинення психологічного тиску.

31 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу 5/6 часток житлового будинку, що розташований у селі Прикордонна Улашанівка Славутського району Хмельницької області по вулиці Кузнєцова, 16, та 5/6 часток земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Після укладення оспорюваних договорів відповідач заявив, що він є одноосібним власником спірного домоволодіння та земельної ділянки і заборонив їй та іншим братам і сестрі користуватися зазначеним майном.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 5/6 часток у праві спільної власності житлового будинку з належними надвірними будівлями до цієї частини будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Славутської державної нотаріальної контори Хмельницької області Оскаєвою Л.В.,зареєстрований у реєстрі за №2-1483, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу 5/6 часток у праві спільної часткової власності земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,2500 га,наданої для будівництва таобслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_1,укладений 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Славутської державної нотаріальної контори Хмельницької області Оскаєвою Л. В.,зареєстрований у реєстрі за №2-1480.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від

04 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю тверджень позивача про введення її в оману відповідачем щодо природи укладених між ними договорів, та вчинення нею таких правочинів під впливом психологічного тиску ОСОБА_2 У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що рішення переоформити на відповідача частину будинку та присадибної ділянки, отриманої нею у спадок, було прийнято нею спільно з сестрою та братами, при цьому укладення саме договору купівлі-продажу, вони вважали найбільш матеріально вигідним. Крім того, суд вважав обгрунтованою заяву відповідача про застосування позовної давності, доказів поважності пропуску якої позивач не надала, а тому відмовив у задоволенні позову і за спливом позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками щодо недоведеності обставин вчинення оспорюваних правочинів поза волею позивача, та внаслідок застосування до неї фізичного й психологічного тиску, а також визнав обгрунтованими застосування судом наслідків спливу позовної давності, як одну з підстав відмови у задоволенні позову.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2017 року, ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно не враховано пояснень третіх осіб, які підтверджували наявність як психологічного так і фізичного тиску на позивача з боку відповідача, а також, що відповідачем було введено в оману не тільки її, а й інших братів та сестру щодо обставин, зокрема щодо можливості у подальшому безперешкодно користуватися житловим будинком та присадибною ділянкою. Суд не навів мотивів відмови у визнанні поважними причин пропуску строку позовної давності, ураховуючи попереднє звернення ОСОБА_1з аналогічним позовом у вересні 2016 року, тобто у межах позовної давності, розгляд якого об'єктивно не міг бути закінчений, зважаючи на визнання обов'язковою явки у судове засідання позивача, яка на той час перебувала за кордоном.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильних висновків про відсутність належних та допустимих доказів, які б спростовували добровільність вчинення ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу, зрозумілість їй їх умов та наслідків, а також здійснення між ними повного розрахунку за придбане майно. Між ним та позивачем було досягнуто згоди у встановленій формі щодо усіх істотних умов договорів та підписано їх у присутності нотаріуса.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 грудня 2012 року ОСОБА_1 набула право власності у порядку спадкування після смерті батька на 5/6 частки житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що знаходяться по АДРЕСА_1, з урахуванням відмови третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5, від належних їм 4/6 часток у праві власності на спадкове майно.

Право власності на іншу 1/6 частину зазначеного домоволодіння та земельної ділянки у порядку спадкування набув відповідач ОСОБА_2

31 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 5/6 часток у праві спільної власності житлового будинку з належними надвірними будівлями до цієї частини будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, який посвідчено державним нотаріусом Славутської державної нотаріальної контори Хмельницької області Оскаєвою Л. В., зареєстровано у реєстрі за №2-1483.

Відповідно до пункту 4 договору, продаж зазначеної частки будинку вчинено за 30 775,00 грн, які одержано продавцем від покупця при підписанні цього договору. Зазначено, що ціна відповідає волевиявленню сторін, а підписання цього договору є підтвердження факту повного розрахунку за продану частку будинку та свідчить про відсутність у продавця по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Також 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 5/6 часток у праві спільної часткової власності земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею

0,2500 га наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_1, який посвідчено державним нотаріусом Славутської державної нотаріальної контори Хмельницької області Оскаєвою Л.В.,зареєстровано уреєстрі за №2-1480.

Відповідно до пункту 5 зазначеного договору, продаж вчинено за домовленістю сторін за 10 576,00 грн, які продавець отримав від покупця до підписання договору. Зазначено, що продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від покупця грошей в сумі десять тисяч п'ятсот сімдесят шість гривень, та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

ОСОБА_1 стверджувала, що оспорювані правочини вчинені проти її справжної на те волі, у зв'язку з введення її ОСОБА_2 в оману щодо природи договору, а також внаслідок застосування ним психологічного та фізичного тиску.

Проте як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, позивач спільно з сестрою ОСОБА_6 та братами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли рішення про переоформлення належних позивачу часток у нерухомому майні, що перейшли до неї у спадок, на відповідача шляхом укладення договору купівлі-продажу, який вони вважали найбільш вигідним варіантом. Про наявність її волевиявлення свідчить власноручний підпис на договорах купівлі-продажу нерухомого майна, якими вона підтвердила як своє волевиявлення, так і факт здійснення з нею повного розрахункута відсутність претензій фінансового характеру до відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 року.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина четверта статті

60 ЦПК України 2004 року).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004 року).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Аналізуючи наведене, суди дійшли обгрунтованих висновків про недоведеність позивачем відсутності її волевиявлення на відчуження відповідачеві належного їй майна, а відтак відсутність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Що стосується застосування судами позовної давності, касаційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обгрунтованим. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду - в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1за їх недоведеністю, та одночасно застосував наслідки спливу позовної давності, що є взаємовиключною підставою, оскільки застосовується лише за доведеності позовних вимог у разі її пропуску та відсутності поважних причин її поновлення.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначених недоліків не усунув та погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у позові одночасно з двох підстав: за недоведеності позовних вимог та за спливом позовної давності.

Зазначене свідчить про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 256, 267 ЦК України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанції необхідно змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову у позові за спливом позовної давності, а в іншій частині - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня

2017 року змінити, виключивши з мотивувальних частин зазначених судових рішень посилання на відмову у позові за спливом позовної давності.

У іншій частині рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від

12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик