Справа № 303/71/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ФАЗИКОШ Г.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/71/15-ц за позовом прокурора Мукачівського району Закарпатської області О. Опішняка в інтересах держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, до Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання недійсними розпорядження, державного акту на землю та витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 8 травня 2015 року, головуючий суддя Монич В.О., -

встановив:

Прокурор Мукачівського району О. Опішняк заявою, датованою 31.12.2014, яка надійшла до суду 12.01.2015, звернувся в інтересах держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській із зазначеним позовом до Мукачівської райдержадміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Мотивував тим, що проведеною прокуратурою перевіркою дотримання вимог земельного законодавства були виявлені порушення, вчинені під час надання земельної ділянки ОСОБА_4

Так, на підставі дозволу Мукачівської РДА від 16.08.2004 № 02-27/917, наданого у формі листа, розроблено проект відведення земельної ділянки площею 0,10 га на території Чинадіївської селищної ради за межами населеного пункту у власність ОСОБА_4 Всупереч положенням ст. 6 ч. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п. 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою КМ України від 26.05.2004 № 677 (далі - Порядок розроблення проектів землеустрою), дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки був наданий у неналежній формі, оскільки такий мав бути наданий на підставі розпорядження (рішення) райдержадміністрації.

Земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту с. Синяк. Відповідно до ст. 118 ч.ч. 6-11 ЗК України, п. 9 Порядку розроблення проектів землеустрою, проект відведення земельної ділянки мав бути погоджений із відповідними державними органами, після чого приймається рішення про надання ділянки у власність. Проте, погодження із органом із охорони культурної спадщини у проекті відсутнє.

Не були дотримані й вимоги ст.ст. 9, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», п.п. 10, 11 Порядку розроблення проектів землеустрою, оскільки така експертиза не проводилася.

У проекті землеустрою відсутній акт встановлення та погодження меж із суміжними землекористувачами, який є обов'язковим (ст. 198 п. «б» ЗК України).

Напрямок «В-Г» в описі меж земельної ділянки є прибережною захисною смугою р. Синявка. Згідно зі ст. 59 ч. 4, ст. 60, 61 ЗК України, ст.ст. 85, 88, 89 ВК України, такі землі водного фонду (щодо малих річок - прибережні захисні смуги уздовж урізу води завширшки 25 м) можуть передаватися за погодженням із постійними землекористувачами іншим землекористувачам на умовах оренди, зокрема, для сінокосіння. Такі смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, де забороняється, серед іншого, садівництво і городництво. Однак, погодження управління водного господарства щодо цього об'єкту відсутнє.

Попри такі недоліки проекту землеустрою та заборону надання земельної ділянки для садівництва в межах прибережної захисної смуги, розпорядженням голови Мукачівської РДА від 24.09.2004 № 316 було затверджено проект про передання у власність земельної ділянки.

Крім того, проект відведення земельної ділянки був виготовлений із порушенням норм ст.ст. 116, 151 ЗК України, позаяк щодо земельної ділянки було прийнято розпорядження голови Мукачівської РДА від 07.09.2004 № 298, якими було припинено користування ділянкою Церквою адвентистів сьомого дня і було її віднесено до земель запасу Чинадіївської селищної ради до категорії земель сільськогосподарського призначення (сіножаті), тоді як зміна цільового призначення земельної ділянки належить до повноважень саме цієї ради як органу, який затверджує проекти землеустрою (ст. 20 ч. 2 ЗК України). Про припинення користування земельною ділянкою не було повідомлено орган державної реєстрації, тоді як це є обов'язковим (ст. 142 ч.ч. 3, 4 ЗК України). Порушення цього порядку є підставою для визнання недійсними рішень про надання земельних ділянок громадянам та юридичним особам (ст.ст. 20, 21 ЗК України). Земельна ділянка, що була надана ОСОБА_4, належала до категорії угідь «сіножаті», її цільове призначення не було змінене, тому надання цієї ділянки для садівництва не ґрунтується на законі.

Ці порушення закону зафіксовані в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.11.2013 № 000063, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області. Акт надійшов до прокуратури 18.12.2013 і лише з цього моменту прокурору стало відомо про порушення норм земельного законодавства і з цього моменту належить відраховувати початок перебігу позовної давності.

06.12.2006 ОСОБА_4 продав указану земельну ділянку ОСОБА_8, остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину за нею прийняли ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Земельна ділянка вибула із власності держави та була набута у власність відповідачами без законних підстав. За приписами ст. 122 ч. 4 ЗК України, передача зазначеної ділянки у власність або користування належить до компетенції Управління Держземагентства в Закарпатській області. Тому ділянка, цільове призначення якої не змінювалося і яка належить до земель сільськогосподарського призначення, підлягає відповідно до ст. 388 ч. 1 п. 3 ЦК України витребуванню на користь держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській області.

Посилаючись на ці обставини, на правила представництва прокурором інтересів держави, прокурор просив:

визнати недійсними:

розпорядження голови Мукачівської райдержадміністрації від 24.09.2004 № 316 у частині надання земельної ділянки ОСОБА_4;

Державний акт на право власності на землю площею 0,10 га серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 і ОСОБА_6 земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,10 га для ведення садівництва вартістю 11000,00 грн, яка знаходиться в урочищі «Синяк» на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району за межами населеного пункту на користь держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській області.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 08.05.2015 позов задоволено:

визнано недійсними:

розпорядження голови Мукачівської райдержадміністрації від 24.09.2004 № 316 у частині надання земельної ділянки ОСОБА_4;

Державний акт на право власності на землю площею 0,10 га серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4;

витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 і ОСОБА_6 земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,10 га для ведення садівництва вартістю 11000,00 грн, яка знаходиться в урочищі «Синяк» на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району за межами населеного пункту на користь держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській області.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 243,60 грн судового збору в дохід держави.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_9 порушують в апеляції питання про скасування рішення як незаконного та необґрунтованого із відмовою в позові. Доводи апеляції зводяться до таких.

Справу розглянуто в порядку цивільного судочинства, тоді як її належало розглядати в порядку адміністративного судочинства. Про це відповідач клопотав ґрунтуючись на законі та на правовій позиції, висловленій Конституційним Судом України у рішенні від 01.04.2010 № 10-рп/2010, однак, суд ухвалою від 08.05.2015 у клопотанні про закриття провадження в справі необґрунтовано відмовив, законність цієї ухвали апелянт заперечує.

Суддя Монич В.О. не мав права розглядати справу і повинен був заявити самовідвід, оскільки розглядав аналогічну справу № 303/773/14-ц за таким самим позовом, який було залишено без розгляду.

У справі відсутні належні і допустимі докази щодо обставин, якими обґрунтовувався позов, оскільки документи є лише в незасвідчених ксерокопіях. Оригінал проекту відведення земельної ділянки судом не досліджувався.

Позов був пред'явлений прокурором в інтересах держави в особі органу, якого не існує і який, відповідно, не може мати цивільної право- і дієздатності. Так, відповідним органом зазначено Управління Держземагентства в Закарпатській області, якого не існує, насправді ж в області на відповідний час існувало Головне Управління Держземагентства в Закарпатській області.

Відповідачі заявили про застосування позовної давності, яка на час пред'явлення позову спливла, що суд не взяв до уваги.

Перевірка дотримання вимог земельного законодавства не проводилася належним чином, ніхто на місцевості не встановлював параметри земельної ділянки, водоохоронної зони, відповідача про таку перевірку не ставили до відома, він у такій участі не брав, а акт перевірки був зроблений на замовлення прокуратури. У справі немає доказів порушення визначених меж водоохоронної зони при відведенні земельної ділянки. Тому факт порушення земельного законодавства не є встановленим.

Оскільки до моменту надання землі відповідачу та ж земельна ділянка перебувала в користуванні релігійної громади, її надання відбулося в межах вже раніше відведеного земельного масиву, категорія земель, до якої відносився цей масив, не була встановлена.

При наданні земельної ділянки відповідачу вимоги законодавства були дотримані, зокрема, на відповідний час закон не передбачав погодження проекту землеустрою органами охорони культурної спадщини.

Суд неправомірно визнав недійсним державний акт на землю, який був виданий установленим порядком, що не було спростовано, крім того, у зв'язку з продажем земельної ділянки акт вже не був чинним, тож суд визнав недійсним нечинний документ.

Витребувавши земельну ділянку, суд не з'ясував і наявності сформованої земельної ділянки для ведення садівництва із відповідним кадастровим номером, а також не взяв до уваги правила виникнення права власності у спадкоємців, яке виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, недопустимим є позбавлення особи права власності на майно через порушення, вчинені не нею, а органами державної влади, місцевого самоврядування, таке позбавлення власності є непропорційним втручанням у право.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.11.2016 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08.05.2015 було скасовано, у позові відмовлено внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.07.2017 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21.11.2016 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що судом не були встановлені та не були перевірені обставини, що мають істотне значення для вирішення спору.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_7, підтримує позицію апелянта щодо необхідності скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові. Наводить доводи, якими вказується на необґрунтованість пред'явлених прокурором вимог, на недоведеність позову, пред'явленого, крім того, по спливу позовної давності, на наявність у Мукачівської РДА відповідних повноважень для передачі землі у власність ОСОБА_4, законність набуття тим права власності на землю саме за волею попереднього власника та розпорядження нею тощо. Зазначає також, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстрували своє право власності на землю лише у 2017 році, тому не могли бути відповідачами за вимогою про витребування землі за позовом, пред'явленим ще у 2015 році, тож є неналежними відповідачами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_9, який апеляцію підтримав, наполягає на тому, що позов був пред'явлений неналежним позивачем; представника відповідача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7, яка апеляцію відповідача ОСОБА_4 підтримала і теж вказала на неналежність позивача в справі; прокурора Лемака Р.В., який обґрунтованість правових позицій відповідачів заперечив, вказує на обґрунтованість та доведеність пред'явлених вимог по суті, а також на пред'явлення прокурором позову в інтересах держави в особі належного державного органу, тобто належним позивачем, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільну справу № 303/773/14-ц, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції вирішив спір по суті та задовольнив позов, визнавши вимоги позивача обґрунтованими і доведеними. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Учасниками цивільних і процесуальних відносин є, зокрема, держава та юридичні особи, в тому числі, юридичні особи публічного права; держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом; юридична особа створюється і реєструється у встановленому законодавством порядку, наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями; юридична особа повинна мати і зареєструвати своє найменування, назву і не має права використовувати найменування іншої юридичної особи (ст.ст. 1, 2, 80-83, 89-92, 104-111 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 26, 28-30 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 1, 4, 42, 46-48 редакції ЦПК України, чинної на час апеляційного розгляду справи, інші норм законодавства щодо юридичної особи як учасника цивільних і процесуальних відносин та оформлення її юридичного статусу).

Тобто, учасником спірних правовідносин може бути конкретна, належно ідентифікована юридична особа, яка реально існує, має і зареєструвала відповідний юридичний статус, найменування, назву, має інші необхідні атрибути, які чітко відрізняють і відділяють її від інших юридичних осіб.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час звернення позивача до суду та вирішення справи судом першої інстанції, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред'явлення вимог (право на позов), обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 відповідної редакції ЦПК України). Аналогічно ці питання регулюються нормами ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст. 41 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 49, 51, 76-81).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права. Ці ж правила діють і у випадку, коли із позовом до суду звертається з метою представництва інтересів держави в суді прокурор, який відповідно до редакції частини 2 статті 45 ЦПК України, що діяла на момент пред'явлення позову, управі був звернутися до суду з позовною заявою в інтересах держави зазначивши орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, і лише у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор міг набути статусу позивача. По суті так само відповідні процесуальні питання врегульовані й положеннями ч.ч. 3-5 ст. 56 чинної редакції ЦПК України.

Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до ЦПК України (ст. 11 ч. 1 і ст. 13 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України), тобто, за зверненням особи, яка існує і має цивільну та процесуальну право- і дієздатність. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв'язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч.ч. 1, 3 і ст. 367 ч.ч. 1, 4 відповідних редакцій ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 і ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 07.02.2018 відмовлено у залученні Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області до участі в справі як правонаступника Управління Держземагентства в Закарпатській області, оскільки юридичної особи із найменуванням «Управління Держземагентства в Закарпатській області» не існувало як на час пред'явлення позову та вирішення справи судом першої інстанції, так і в подальшому, натомість існувала юридична особа із найменуванням «Головне Управління Держземагентства у Закарпатській області», яка була зареєстрована 09.11.2012, а правонаступництво відповідно до закону щодо юридичної, якої не існувало, не може мати місця.

Як убачається з матеріалів справи, прокурор поставив питання про:

визнання недійсними: розпорядження голови Мукачівської райдержадміністрації Закарпатської області від 24.09.2004 № 316 «Про передачу земельних ділянок у власність» у частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району за межами населеного пункту, призначеної для ведення садівництва (а.с. 37-38 т. 1); Державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, призначену для садівництва, розташовану в урочищі «Синяк» на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району за межами населеного пункту, виданого ОСОБА_4 20.10.2004 на підставі розпорядження голови Мукачівської РДА від 24.09.2004 № 316 (а.с. 45-46 т. 1);

витребування на користь держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській області з незаконного володіння ОСОБА_5 і ОСОБА_6 як спадкоємців ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,10 га, призначеної для ведення садівництва, вартістю 11000,00 грн, розташованої в урочищі «Синяк» на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району за межами населеного пункту, що раніше за договором від 06.12.2006 була куплена ОСОБА_10 у ОСОБА_4 і на яку ОСОБА_10 на підставі цього договору купівлі-продажу видавався 24.12.2007 Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку (а.с. 47-52, 57-59 т. 1).

Отже, позивач поставив питання про визнання недійсними розпорядження місцевого органу виконавчої влади, державного акту на право власності на земельну ділянку та про позбавлення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку шляхом її витребування на користь позивача - територіального органу земельних ресурсів, яким є Управління Держземагентства в Закарпатській області, уповноваженого відповідно до редакції ст. 122 ч. 4 ЗК України станом на час пред'явлення позову на передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За обставинами справи, за ініціативою прокурора виник спір щодо права на вищевказану земельну ділянку, прокурор вказував на порушення норм земельного, водного, іншого законодавства під час передачі у власність спірної земельної ділянки. Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечили проти позову як пред'явленого необґрунтовано, вказували на законність набуття ними у відповідний час та з відповідних підстав майнових прав щодо земельної ділянки, на правомірність дій Мукачівської райдержадміністрації, на недоведеність позову та на відсутність підстав для позбавлення відповідачів майнових прав щодо земельної ділянки на користь держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській області.

На підтвердження своїх правових позицій у справі сторони відповідним чином посилалися на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.11.2013 № 000063, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області (а.с. 11-14 т. 1), на матеріали проекту відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 для ведення садівництва в урочищі «Синяк» на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району за межами населеного пункту (а.с. 15-44 т. 1), на вищевказані Державні акти на право власності на земельну ділянку, договір купівлі-продажу, матеріали щодо спадкування тощо.

Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 316-319, 321, 328, 373, 386, 388 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 90, 152, 153 ЗК України, правомірність набуття права власності на землю презюмується, а власник вправі в порядку, встановленому законом, захищати своє право на землю, в тому числі, власник, з володіння якого земля вибула за відповідних обставин не з його волі, вправі витребувати земельну ділянку від добросовісного набувача. Враховуючи вищевикладене, право на витребування майна, земельної ділянки від добросовісного набувача, а, отже, і право на відповідний позов має саме власник майна (фізична, юридична особа, держава - учасник цивільних і процесуальних відносин), з володіння якого воно вибуло поза його волею, а також за певних обставин інша особа, яка має відповідне речове право щодо такого майна (ст. 396 ЦК України, ст. 152 ч. 2 ЗК України).

ЗК України в редакції, що діяла на час прийняття оспореного розпорядження, передбачав, що земельна ділянка, яка належить до державної власності і знаходиться за межами населеного пункту, надається у власність громадянам, зокрема, для садівництва, за розпорядженням відповідного органу виконавчої влади, а саме - відповідної державної адміністрації за місцем розташування земельної ділянки (ст. 83 ч.ч. 1, 2, ст. 84 ч.ч. 1, 2, ст. 116 ч. 1, ст. 118 ч.ч. 6-10, п. 12 Розділу Х). Стаття 122 ЗК України визначала повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування.

На час пред'явлення прокурором позову, що розглядається, редакція статті 122 ЗК України визначала повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, її частина 4 передбачала, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (частина 8 цієї статті визначала відповідні повноваження КМ України).

Такого територіального органу центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин і такої юридичної особи як «Управління Держземагентства в Закарпатській області» на час пред'явлення позову прокурором і на час вирішення справи судом першої інстанції не існувало. Позов був пред'явлений прокурором в інтересах держави із зазначенням органу, в особі якого пред'являвся позов і який відповідно до позиції прокурора уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якого не існувало. Позов в інтересах держави в особі відповідного державного органу, який існував - Головного Управління Держземагентства у Закарпатській області, прокурор не пред'являв.

Попри вищенаведене, прокурор на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і пред'явив позов із зазначенням особи, в інтересах якої діяв, що її не існувало і яка не могла бути позивачем у справі. Суд першої інстанції особливостей спірних правовідносин у контексті суб'єктного складу сторін у справі не врахував, у порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 121 ч. 1, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2, ст. 207 ч. 1 п. 8 відповідної редакції ЦПК України, не діяв.

Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме позивачу належить право пред'явити і підтримувати позов чи відмовитись від нього, укласти мирову угоду тощо (ст. 10 ч. 3, ст.ст. 27, 31, 60, 174, 175 ЦПК України у редакції на час вирішення справи місцевим судом). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов'язків сторін мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний позивач.

Тож позов був пред'явлений неналежним позивачем. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного позивача для вирішення спору як за вимогами зазначеного в заяві позивача, так і щодо прав відповідачів по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 і ст. 352 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України на час вирішення справи (ст.ст. 89, 263-265 чинної редакції цього Кодексу), вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову через відсутність у справі належного позивача, без якого про законність розв'язання спору не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, інші обставини наразі значення не мають.

Виходячи з наведеного, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення, вирішення справи за позовом, пред'явленим в інтересах особи, якої не існує і яка не може мати права відповідної вимоги, було обов'язковою підставою для скасування рішення суду, а положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 чинної редакції ЦПК України прямо встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Поза тим, пред'явлення позову неналежним позивачем було доводом апеляційної скарги, що знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав - внаслідок пред'явлення його неналежним позивачем.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 8 травня 2015 року скасувати, у позові прокурора Мукачівського району Закарпатської області О. Опішняка в інтересах держави в особі Управління Держземагентства в Закарпатській області до Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання недійсними розпорядження, державного акту на землю та витребування земельної ділянки відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 9 лютого 2018 року.

Судді