Номер провадження 22-ц/775/354/2018
Доповідач Жданова В.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Жданової В.С.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Ситніка Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2017 року у цивільній справі № 243/10849/17 ( суддя Мірошниченко Л.Є. ) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Служба у справах дітей Слов'янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов'янської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. В обґрунтування доводів зазначала, що з відповідачем вони перебували у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні відносини між ними припинено у 2010 році, рішенням суду від 05.07.2011 року шлюб розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22.07.2016 року надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України ОСОБА_3 у її супроводі без згоди і супроводу батька. Оскільки у 2017 вона не змогла встановити місцеперебування ОСОБА_2,то за її заявою рішенням суду від 20.04.2017 року ОСОБА_2 було визнано безвісно відсутнім, але у червні 2017 року останній звернувся до суду і вказане рішення було скасоване. Вона планує відвідати з донькою з 01.03.2018 року по 30.03.2018 року Російську Федерацію, у період з 01.06.2018 року по 30.08.2018 року тимчасово окуповану територію України (Автономну Республіку Крим), у жовтні 2018 року - Чеську Республіку, з метою повноцінного відпочинку дитини, підвищення рівня світогляду дитини, ознайомлення з культурою інших народів, можливістю покращити навички дитини у вивченні іноземної мови. У зв'язку з викладеним просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України ОСОБА_3 у її супроводі без згоди батька ОСОБА_2 у період з 01.03.2018 року по 30.03.2018 року до Російської Федерації, у період з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року до тимчасово окупованої території України (Автономної Республіки Крим), у період з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року до Чеської Республіки. Судові витрати стягнути з відповідача на її користь.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов'янської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в рішенні помилково зазначив, що позивач просить надати дозвіл на виїзд до Чеченської республіки, що не відповідає обставинам справи. Суд першої інстанції не прийняв до уваги довідку Запорізького колегіуму №98 від 11.04.2017, що саме вона займається вихованням доньки ОСОБА_3. При зверненні до суду вона зазначила, що виїзд за кордон планується для оздоровлення дитини, туристичні поїздки заплановано до країн, з якими Україна має безвізовий режим, не зазначено термін перебування, оскільки такий виїзд не є терміновим. Суд першої інстанції послався, що в'їзд на тимчасово окуповану територію створює загрозу для життя і здоров'я дитини, проте, вона лінію зіткнення не перетинає, а має намір виїхати в Крим. Має місце порушення норм матеріального права , а саме ст.3 Конвенції про права дитини, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», якими передбачено, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При розгляді справи суд першої інстанції не вирішив питання про забезпечення розгляду справи в режимі відео конференції. Просить врахувати те, на даний час представлені документи щодо бронювання готелів для проживання та надано довідку про розм'як заборгованості по сплаті аліментів.

У судове засідання апеляційного суду, яке призначено в режимі відео конференції, позивач ОСОБА_1 не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 91). В наданій апеляційному суду заяві просить розглянути справу без її участі, доводи апеляційної скарги підтримує. ( а.с. 92).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати судового засідання (а.с. 88).

Від служби у справах дітей Слов'янської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с. 79,82).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно ч. 1 ст.. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга скаржника не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - свідоцтва про народження серії НОМЕР_2

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 05.07.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 05.07.2011 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі по 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 19.04.2011 року до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки № від 04.02.2015 року про взяття на облік особи, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО позивач з донькою мешкають АДРЕСА_1, та є внутрішньо переміщені особи (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що зазначення у позові про надання дозволу на виїзд строком на три місяці не відповідає вимогам закону, оскільки необхідно зазначати відповідний часовий проміжок перебування у державі. Позивачем не вказано дійсну мету та намір на тимчасові виїзди дитини за кордон, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду та не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, що є обов'язковим. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Позивач не довела у суді, що її прагнення виїхати за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. Крім того, суд не може розглядати питання наперед та без чіткої конкретизації мети виїзду.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства.

Частинами 2, 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктами 2, 4, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, передбачено оформлення проїзного документа дитини на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.ст.7,155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам.

Винесене рішення суду першої інстанції перебуває у відповідності до вимог матеріального закону, яким врегульований даний спір.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на те, що вона як мати займається вихованням своєї доньки, батько дитини ОСОБА_2 не відвідує ці установи.

Даний довід не має правового значення при вирішенні питання про дозвіл на виїзд за кордон спільної дитини без згоди батька.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Встановлено, що після розірвання шлюбу донька ОСОБА_3 за згодою сторін залишилась проживати із матір'ю, батьки визначили місце проживання дитини на свій розсуд, відповідач проживає у м. Горлівка. Та обставина, що саме позивач як мати, забезпечує відвідування школи мистецтв обумовлено тим, що місцем проживання дитини є місце проживання її матері і саме позивач виконує покладені на її зобов'язання щодо розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що закордонні поїздки мають метою оздоровлення, туризм та є нетерміновими були предметом розгляду суду першої інстанції і з цього приводу суд висловив своє мотивування.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до ст. 313 ЦК України та п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України у супроводі одного із батьків слід зазначити державу прямування, часовий проміжок перебування у цій державі. Таких відомостей позивачем не надано. Дозвіл на перебування дитини за кордоном протягом п'яти місяців без вказівки строку перебування призведе до порушення прав батька дитини, який своєї згоди на виїзд дитини за відсутності конкретної інформації не надає.

Із змісту позовної заяви видно, що позивач має намір на в'їзд до Криму протягом трьох місяців, перебування у Російській федерації протягом місяця та у Чеській республіці протягом місяця. Будь-яких переконливих доказів про реальність вказаних поїздок суду першої інстанції не надано. Та обставина, що після рішення суду позивачем наданий документ про бронювання місць у готелі в м. Москва не висновки суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вказане довідка від 06.12.2017 р. головного державного виконавця №33905 про розмір заборгованості по аліментам не була предметом дослідження суду першої інстанції, тому не може свідчити про те, що відповідач ухиляється від утримання дитини.

Судом першої інстанції обґрунтовано вказано, що окупована територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією України і виїзд на окуповану територію не можуть гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що в даному випадку дозвіл на її виїзд призведе до порушення ст.3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава гарантує дитині захист та піклування.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції не розглянув справу в режимі відео конференції. 06.12.2017 року позивач звернулась до суду першої інстанції із заявою про розгляд справи без її участі ( а.с. 40) у зв'язку з чим 20.12.2017 року судом винесена ухвала про заочний розгляд справи ( а.с 47 ). Крім того, заяв від позивача відповідно до ст. 212 ЦПК України про розгляд в режимі відеоконференції не надходило.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом не враховані приписи ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» та приписи Конвенції про права дитини також є неспроможними. Позивач зазначає, що в разі її виїзду за кордон без доньки, остання буде розлучена з матір'ю. Вбачається, що при зверненні до суду позивач зазначала на те, що саме закордонні поїздки обумовлені необхідністю оздоровлення дитини та її розвитком та не мають на меті інші цілі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо наміру поїхати до Чеченської республіки є помилковим, вона фактично мала намір виїхати з дитиною на оздоровлення до Чеської республіки. Вбачається, що посилання на республіку перебування міститься лише у викладенні позовних вимог та не впливає на висновок суду щодо відмови у позові.

Фактично доводи апеляційної скарги містять повторне обґрунтування позовної заяви, досліджувались судом, наведено мотиви, за яких суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Наведені в апеляційній скарзі доводи не містять підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст..ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: