Провадження № 2/161/468/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі судових засідань Новаковської В.В,, за участі представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

22 вересня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - позивач, АТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач, ОСОБА_3.) про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір від 27 грудня 2005 року №070-22-168, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 18 000,00 доларів США зі сплатою процентів. Банк належним чином виконав взяті на себе зобов'язання та видав відповідачу кредит. Однак відповідач неналежним чином виконує зобов'язання за цим договором.

Так, станом на 13 червня 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 13 141,63 долара США за основною сумою боргу, а також 16 055,26 долара США за відсотками.

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 196,89 доларів США, а також судові витрати по справі (а.с.3).

У письмовій заяві від 20 лютого 2018 року позивач уточнив позовні вимоги, а фактично зменшив їх. Просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 148,45 доларів США, що становить 501 490,90 грн., а саме: заборгованість за кредитом 13 141,63 долара США, що становить 344 174,48 грн., заборгованість за відсотками 6 006,82 долара США, що становить 157 316,42 грн.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак у клопотанні від 03 березня 2018 року просить суд розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, які просив суд застосувати подавши відповідну письмову заяву.

Зокрема сторона відповідача вважає, що позивач пропустив строки позовної давності, оскільки позивач припинив сплачувати кошти за кредитним договором починаючи з 29 серпня 2008 року і позивач більше як протягом трьох років не пред'являв до нього позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали справи №2-2667/09, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня 2005 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач у справі - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) був укладений договір кредиту №070-22-168 (далі - кредитний договір). За умовами цього договору кредиту надає позичальник у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 18 000,00 доларів США, зі сплатою 12,75 процентів річних за встановленим графіком погашення заборгованості (п.1.1). Позичальник також був зобов'язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку визначеному п.п.2.4, 2.5 цього договору (п.3.3.8), а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливу неустойку, в порядку, визначеному п.1.1 цього договору (п.3.3.9). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п.3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню (п.4.5) (а.с.4-7).

У додатковій угоді №1 від 20 листопада 2007 року сторони уточнили п.1.3 кредитного договору в частині предмету забезпечення (а.с.7 зворот).

Банк повністю виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором шляхом видачу кредитних коштів у розмірі 18 000,00 доларів США через касу (а.с.8).

Як слідує з пункту 1.3 кредитного договору (з урахуванням уточнень додатковою угодою №1 від 20 листопада 2007 року), а також підтверджується матеріалами цивільної справи Луцького міськрайонного суду Волинської області №2-2667/09, в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 грудня 2005 року №070-22-168, між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір від 27 грудня 2005 року. За умовами цього договору іпотекодавець передав в іпотеку трьохкімнатну квартиру загальною площею 68,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Як слідує з матеріалів цивільної справи №2-2667/09, позивач скористався своїм правом, як іпотекодержателя та кредитора, на дострокове погашення всієї суми заборгованості. Зокрема у позовній заяві по цій справі позивач наголошував на використання ним права, яке передбачене у п.п. 4.4, 4.5. кредитного договору, та окремо заявляв про дострокове погашення всієї суми боргу (а.с.2-3 цивільної справи №2-2667/09).

Крім того, позивач у квітні 2008 року направив відповідачу претензію про погашення заборгованості у повному обсязі, яка отримана відповідачем поштою (а.с.25 цивільної справи №2-2667/09).

Аналогічна за змістом претензія була направлена позивачем 24 листопада 2008 року, яка також була отримана відповідачем поштою (а.с.61-62 цивільної справи №2-2667/09).

Як наслідок, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2009 року у справі №2-2667/09 позовні вимоги банку були задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 106 471,98 грн. за договором кредиту №070-22-168 від 27 грудня 2005 року та 4 604,11 грн. за договором відновлювальної кредитної лінії №070-22-86/07 від 12 листопада 2007 року, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 згідно договорів іпотеки від 27 грудня 2005 року в реєстрі за №9242 та від 12 листопада 2007 року в реєстрі за №8982.

Визначено спосіб реалізації предмету іпотеки, як продаж на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Виселено ОСОБА_4 з житлового приміщення - трьохкімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Станом на 13 червня 2017 року заборгованість за кредитним договором становить - 29 196,89 долара США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 13 141,63 долара США, заборгованість по процентах за користування кредитом - 16 055,26 доларів США.

Враховуючи вищевикладене, відповідач ОСОБА_3 істотно порушив умови кредитного договору, ст. 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги про стягнення основної суми боргу та процентів за користування кредитними коштами є обґрунтованими.

Однак за заявою відповідача суд застосовує позовну давність та відмовляє у задоволенні позову з наступних мотивів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що сторони кредитних правовідносин змінили строк виконання основного зобов'язання, оскільки у пунктах 4.4, 4.5 кредитного договору від 27 грудня 2005 року №070-22-168 сторони передбачили, що термін повернення кредиту вважається, таким що настав на 60 календарний день з дати невиконання (неналежного виконання) позичальником зобов'язань за договором (а.с.6).

Останній платіж за спірним кредитним договором був здійснений відповідачем 29 серпня 2008 року, що слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с.12).

Отже, через 60 календарних днів, тобто з 29 жовтня 2008 року банк набув право на дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі,

У зв'язку з цим, у 2009 році банк скористався своїм правом передбаченим у п.п.4.4, 4.5 кредитного договору та звернувся до суд з позовом про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4

Крім того, суд зазначає, що 10.02.2009 року у відповідності до ч.2 ст. 264 ЦК України, в зв'язку з пред'явленням позову позивачем про стягнення заборгованості до ОСОБА_4, перебіг строку позовної давності перервався та перебіг позовної давності почався заново (а. 1-4 справи №2-2667/09).

Отже, змінивши строк виконання основного зобов'язання, банк був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з 29 жовтня 2008 року - на 60 календарний день з дня невиконання зобов'язань за кредитним договором та після пред'явлення позову до ОСОБА_4 протягом трьох років, тобто до 10.02.2012 року.

Аналогічний підхід відображений у постанові Верховного суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №585/1512/15-ц.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено, а в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, з врахування переривання строку позовної давності до 10.02.2012 року, в тому числі шляхом пред'явлення позову до основного боржника, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 22 вересня 2017 року, тобто зі спливом позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропуском позовної давності.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст.141, 265 ЦПК України, ст.ст. 267, 525, 526, 599, 611 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 35 Закону України «Про іпотеку», суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний судове рішення складено та підписано 20 березня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.О. Подзіров