Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3686/17 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/3686/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Новограді-Волинському,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 Із урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,0522 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 а також - на будівлі: тракторного гаража, свинарника, зерноскладу та корівника, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.142-146). Вимоги обґрунтовував тим, що 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 уклала із відповідачем попередній договір із передачею авансових платежів, за яким ОСОБА_2 зобов'язалася продати їй вищезазначене нерухоме майно, а позивач зобов'язалася його купити за 322 664 грн. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 аванс у сумі 322 564 грн., а решту суми зобов'язалася сплатити під час підписання основного договору, але не пізніше 02 жовтня 2017 року. Свої зобов'язання щодо повної оплати вартості майна позивач виконала і 30 вересня 2017 року сплатила ще 100 грн., що підтверджується розпискою. Тоді ж сторони уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна та 30 вересня 2017 року і 01 жовтня 2017 року відбулася передача об'єктів нерухомості, що підтверджується актами приймання-передачі. Разом із тим, ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що позбавляє у встановленому законом порядку зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зокрема вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ч.2 ст.220, ч.1 ст.638 і ст.328 ЦК України та не надав оцінки договору купівлі-продажу від 30 вересня 2017 року. Так, після зміни підстави позову підставою позову є наявність договору купівлі-продажу, укладеного 30 вересня 2017 року, а також передача майна. Посилання на попередній договір має місце лише для того, щоб підтвердити досягнення згоди між сторонами щодо продажу майна та факту часткового розрахунку за це майно.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Представник позивача звернувся із вимогами про визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Із ксерокопії попереднього договору з передачею авансових платежів від 18 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 (продавець) зобов'язалася продати, а ОСОБА_1 (покупець) зобов'язалася купити належне продавцю нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,0522 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 а також будівлі: тракторного гаража, свинарника, зерноскладу та корівника, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.53-54).

Договори купівлі-продажу (основні договори) мали бути укладені та нотаріально посвідчені не пізніше 02 жовтня 2017 року (підпункт «а» п.1 попереднього договору). Разом із тим, умови попереднього договору допускають продовження строку для укладення договорів купівлі-продажу за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлено відповідним нотаріально-посвідченим договором.

У пункті 2 попереднього договору зазначається, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договорів купівлі-продажу покупець передала продавцю аванс в сумі 322 564 грн. до підписання даного договору, а решту суми договору 100 грн. зобов'язується сплатити під час підписання основних договір купівлі-продажу, але не пізніше 02 жовтня 2017 року.

Одночасно у пункті 6 попереднього договору, який 18 вересня 2017 року був посвідчений у нотаріальному порядку, сторони домовилися про те, що та з них, хто необґрунтовано відмовлятиметься (ухилитиметься) від укладення договорів купівлі-продажу в визначений у пункті 1 цього попереднього договору (чи додатково погоджений) термін та на вищезазначених (чи додатково погоджених) умовах, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням чи відмовою від договорів купівлі-продажу.

Із змісту ксерокопії розписки від 30 вересня 2017 року вбачається, що відповідно до умов попереднього договору ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 100 грн. (а.с.56).

Зі змісту ксерокопії договору від 30 вересня 20017 року слідує, що ОСОБА_2 (продавець) продала ОСОБА_1 (покупцю) наступне нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,0522 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 а також будівлі: тракторного гаража, свинарника, зерноскладу та корівника, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.147). У договорі продавець стверджує про те, що на момент його укладення вказані об'єкті нерухомого майна не перебувають під арештом чи забороною, щодо них не ведуться судові спори, вони не заставлені, у податковій заставі не перебувають, відносно них не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Продаж об'єктів нерухомості за домовленістю сторін вчиняється за 322 664 грн., які отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору (п.2.1 договору купівлі-продажу). Цей договір підлягає нотаріальному посвідченню не пізніше 02 жовтня 2017 року (п.4.2 договору купівлі-продажу).

Із ксерокопій двох актів приймання-передачі від 30 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 відповідно до умов договору купівлі-продажу від 30 вересня 2017 року, тобто того ж таки дня передала, а ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 прийняла житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,0522 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с148-149).

Разом із тим, належних та допустимих доказів щодо приймання-передачі іншого нерухомого майна, а саме: будівель тракторного гаража, свинарника, зерноскладу та корівника, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, матеріали справи не містять. Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції відповідних клопотань з цього приводу також не заявлялося, а відтак доводи апеляційної скарги з приводу передачі усього нерухомого майна безпідставні.

ОСОБА_2 до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договорів 02 жовтня 2017 року не з'явилася (а.с.55).

Згідно з частиною першою ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша ст.657 ЦК України).

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга ст.635 ЦК України).

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частина третя ст.635 ЦК України).

Із огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що єдиним зобов'язанням, що виникає із укладення попереднього договору, є зобов'язання укласти основний договір у майбутньому, а тому невиконання зобов'язань за попереднім договором створює лише правові наслідки щодо відшкодування збитків та не тягне переходу права власності, а отже й визнання права власності на майно, зазначене у попередньому договорі.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ч.2 ст.220, ч.1 ст.638 і ст.328 ЦК України та не надав оцінки договору купівлі-продажу від 30 вересня 2017 року спростовується вищевикладеним та не потребують додаткового правового обґрунтуванням окрім того, що договір купівлі-продажу від 30 вересня 2017 року не створив прав та обов'язків для сторін, у тому числі й щодо переходу права власності на нерухоме майно на законних підставах від відповідача до позивача.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то рішення суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 12 листопада 2018 року.