_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/5887/16-ц
Провадження № 2/520/2548/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2018

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Бундєвій Я.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом у якому просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати договір купівлі-продажу квартири від 12.02.2016р. недійсним, скасувавши право власності на цю квартиру за ОСОБА_3 і визнати за ним право власності на ? частину цієї квартири.

Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не явилася, подала письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, у письмовому запереченні проти позову зазначила, що спірна угода укладена згідно діючого законодавства і підстав для визнання її недійсною не має.

Представник відповідача до суду не явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, суд вважає його неявку неповажною (а.с.155). У письмових запереченнях зазначив, що позивач не отримував заробітку, ніде не працював, сімю матеріально забезпечувала ОСОБА_2 і що спірна квартира придбана нею за кошти отримані від продажу іншої квартири.

Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного.

Цим судом та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2017р. (а.с.120), встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з квітня 1990 року, а рішенням Київського районного суду м.Одеси від 21.06.2016р. шлюб між ними розірвано.

28.10.2005року між ТОВ «Стикон» і відповідачем ОСОБА_2 укладено договір про інвестування будівництва житла в м. Одеса. 28.08.2009року між вказаними сторонами була укладена додаткова угода до договору про інвестування будівництва житла в м. Одесса. 11.03.2008року між вказаними сторонами укладено договір про бронювання житла в м.Одеса.

За актом прийому передачі від 19.03.2010 року ТОВ «Стикон» передало ОСОБА_2 спірну квартиру. 05.08.2010р. Одеська міська рада надала їй свідоцтво про право власності на спірне житло, яке зареєстровано у передбаченому законом порядку.

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеса до ОСОБА_4 з позовом про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру і заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 18.12.2015р. позов ОСОБА_2 задоволено, спірна квартира визнана її особистою приватною власністю.

Після цього, відповідач ОСОБА_2 12.02.2016р. уклала з зі своєю матірю відповідачем по справі ОСОБА_3, договір купівлі-продажу спірної квартири, що зареєстрований у реєстрі за №2-32 державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 (а.с.150).

Вищезазначеним рішенням Апеляційної інстанції скасовано заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 18.12.2015р. та у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.82ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна та 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Як вбачається з вимог ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

В ч.3 ст. 65 Сімейного Кодексу України закріплено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Сторона відповідача ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

З урахуванням наведеного суд вважає доказаним, той факт, що спірна квартира була придбана під час шлюбу і є спільною власністю позивача і відповідача ОСОБА_2 і їм належить в квартирі рівні частки, по 1/2 частині кожному, а тому суд визнає за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Статтею 215ч.3 ЦПК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доказів того, що спірна квартира, яка набута під час шлюбу, була відчужена з письмової згоди позивача, суду не надано.

Сукупність фактів, що спірний договір укладено між відповідачами під час розгляду апеляційної скарги позивача на заочне рішення суду від 18.12.2015р., яке ухвалювалося в той час, коли шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 ще діяв, що, спірна квартира за спірним договором оцінена сторонами угоди в 149800 грн. (а.с.150), тоді як за спірну квартиру за угодою між ОСОБА_2 та ТОВ «Стикон» було сплачено 487931 грн., що однією з підстав для відчуження спірної квартири стало посилання ОСОБА_2 в договорі (а.с.151об.) на те, що вона є її особистою приватною власністю на підставі заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 18.12.2015р. у справі №520/15790/15, дає суду підстави вважати, що спірний договір вчинено відповідачами без наміру створення правових наслідків (ст.234 ЦК України), а тому такий договір необхідно визнати недійсним, а реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_3 скасувати.

Щодо посилань сторони відповідачів на те, що квартира належала ОСОБА_2 оскільки була зареєстрована у встановленому порядку на її імя, суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім'я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім'я якої воно зареєстровано, майно і в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя, така правова позиція випливає з ухвали ВССУ від 20 січня 2016 р. у справі №6-26388ск15.

Суд відхиляє послання представника відповідача на те, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2, з тих підстав, що позивач не отримував заробітку, ніде не працював, оскільки згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), і вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по 3582,8 грн. з кожної.

Керуючись ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за ними право власності на вказану квартиру по ? частині за кожним.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12.02.2016р. квартири АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6,та зареєстрований в реєстрі за №2-32, скасувавши реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 індексний №28287614 за ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 3582,8 грн. з кожної.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Бескровний Я. В.