Справа № 377/647/17 Головуючий у І інстанції Теремецька Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/540/18 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 58 06.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, -

в с т а н о в и л а:

у серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що у зв'язку з виконанням ним службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1999 рік на роботах в зоні іонізуючого випромінювання, його здоров'ю завдано ядерну шкоду, внаслідок чого йому встановлено 2 групу інвалідності (довічно), що підтверджується висновком МСЕК від 14 січня 1999 року, профзахворювання пов'язане з роботами ЛНА на ЧАЕС. Йому державою надано законодавчо-визначені права на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров'я по ЛНА на ЧАЕС згідно його статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення категорія 1 від 24.02.1999 року, безстрокове і діє на всій території України. Відшкодування ядерної шкоди згідно його статусу повинно здійснюватися за правилами цивільно-правової відповідальності за ядерну шкоду із застосуванням ст. 1189 ЦК України, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Його право стосується законодавчо-визначеної грошової компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення за шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я на роботах по ЛНА на ЧАЕС, яку, зокрема, УСЗН в м. Славутичі, зобов'язано кожен рік виплачувати йому за ушкодження здоров'я як інваліду ІІ групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, що передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Станом на 04.05.2017 року управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради не виплатило йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2017 рік за шкоду заподіяну здоров`ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а виплатило лише частково у розмірі 120 гривень. Розмір збитків у результаті порушеного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, за 2017 рік становить 15880 гривень (16000 гривень (5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановлених у 2017 році) - 120 гривень).

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, зокрема, не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року), що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скага не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, йому встановлена 2 група інвалідності з причини профзахворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ № 077667 від 14.01.1999 року.

24 лютого 1999 року Міністерством надзвичайних ситуацій України ОСОБА_2 видано посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 НОМЕР_1.

У березні 2017 року позивачу виплачено щорічну допомогу на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 120 грн.

З довідки № 04/01-15 від 04.05.2017 року, виданої УСЗН Славутицької міської ради Київської області, видно, що відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року) щорічна допомога на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат управлінням соціального захисту населення Славутицької міської ради ОСОБА_2 не виплачена.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідач в справі не є суб'єктом відповідальності. Виплата в розмірі 120 грн. на оздоровлення відповідає вимогам закону.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну сину. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської АЕС катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави.

Відповідно до статті 1189 ЦК України, особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом.

У зв'язку з ратифікацією 12 липня 1997 року Україною Віденської Конвенції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 3 грудня 1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР.

Як зазначено у статті 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» ядерна шкода - втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення.

Згідно зі статтею 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - тобто настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

В статті 90 цього Закону окреслено сферу його застосування та вказано, що всі вимоги Закону застосовуються щодо будь-якого ядерного інциденту, що може статися на території України, після набрання цим Законом чинності.

Відповідно до частини 8 статті 73 вказаного Закону відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду в розумінні Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», а спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким згідно преамбули визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, призначення та виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, щорічної допомоги на оздоровлення.

Згідно із частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції станом на 1 січня 2013 року одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено, зокрема, такі розміри виплат: інвалідам I і II групи - 120 гривень.

Доводи позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підлягала застосуванню, а виплату щорічної допомоги на оздоровлення необхідно було здійснювати в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат згідно положень частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року), оскільки Конституційний Суд України в жодному рішенні не приймав рішення і не надавав повноважень ні Кабінету Міністрів України, ні суду звужувати та скасовувати законодавчо-визначені права згідно статусу по компенсації по відшкодуванню шкоди, заподіяної здоров'ю на ЛНА на ЧАЕС, як інваліду ІІ групи, не ґрунтуються на положеннях Закону.

Так, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» № 76-VІІІ від 28 грудня .2014 року, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, а саме встановлено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Вказана редакція статті була чинною на час виникнення спірних правовідносин і неконституційною не визнавалась. Цією статтею було передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, починаючи з 1 січня 2015 року розмір виплати щорічної допомоги на оздоровлення Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не встановлений.

Чинним нормативно-правовим актом, який встановлює розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення на час здійснення позивачеві виплат, є постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не можна погодитись із доводами апеляційної скарги, що суд протиправно посилався на постанову Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562, якою було зменшено розмір компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення, оскільки зазначена постанова є чинною, не скасовувалася і неконституційною не визнавалася.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зменшення розміру компенсації визнано неконституційним, апеляційний суд звертає увагу, що у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, а у рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 - що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Посилання апеляційної скарги про фальсифікацію судом норм законів зводяться до тлумачення окремих речень з рішення суду першої інстанції поза їх контекстом і не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 27 листопада 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді