Провадження №2/554/77/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі :

головуючої судді Блажко І.О.

при секретарі Кучеренко В.В.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ПЛАСТ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В :

ПозивачОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Пласт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди. В якій прохав: стягнути з ПАТ «Пласт» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 137 747 грн. 39 коп.; стягнути з ПАТ «Пласт» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду - 10 000 грн.

20 лютого 2018 року до суду надійшли уточнення та доповнення до позовної заяви ОСОБА_1 В яких прохав, стягнути з ПАТ «Пласт» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 160 847 грн. 87 коп., моральну шкоду - 10 000 грн.

20 березня 2018 року до суду надійшли уточнення до позовної заяви ОСОБА_1 із збільшенням розміру позовних вимог. В яких остаточно прохав, стягнути з ПАТ «Пласт» на користь ОСОБА_2 суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 172 398 грн. 11 коп., моральну шкоду - 10 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі, прохав його задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Пласт» за дорученням ОСОБА_3 до суду не зявилась, надавши клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши, що проти задоволення позову заперечує. У відзиві на позов прохала: у задоволенні позовних вимог відмовити повністю в звязку з відсутності вини відповідача та відмовити в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди (а.с.24, 25-29).

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову частково.

Судом встановлено, що в період з 17.02.2014 по 30.09.2017 позивач працював у ПАТ «Пласт» на посаді начальника служби охорони на умовах строкового трудового договору, з якої звільнений у звязку з закінченням терміну строкового трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-8).

Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, існує заборгованість у розмірі 103 096 гривні 67 копійок, що підтверджується копією довідки ПАТ «Пласт» (а.с.2).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 103 096 гривні 67 копійок.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100.

З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середньомісячний розмір заробітної плати ОСОБА_1 складає 11 550 грн. 24 коп.,що слідує із довідки ПАТ «Пласт» №395 від 12 жовтня 2017 року (а.с.2).

Середня заробітна платаОСОБА_1 за останні два місяці серпень вересень 2017 року складає 23100,48 грн., кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 43 дні, середньоденна заробітна плата складає 537 гривень 22 коп.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, хоча затримкою розрахунку при звільненні є період з 01.10.2017 по 21 березня 2018 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2017 по 21.03.2018 становить (120 робочих днів х 537,22 гривень середньоденної заробітної плати) 64 466 грн. 40 коп.

Заперечення відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог через те, що вини відповідача у невиплаті сум, належних позивачеві при звільненні немає, так як рахунки та майно підприємства перебувають під арештом суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 за № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобовязань роботодавця перед третіми особами та у звязку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 за № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі № 6-144цс13, від 22.01.2014 у справі № 6-159цс13.

Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.07.2013 за № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб'єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав».

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N1».

Відповідно до вищезазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи на момент звільнення. Відповідач неправомірно не розрахувався з позивачем при звільненні, тому суд повинен захистити порушенні права позивача.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку стягнути з ПАТ «Пласт», на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 103 096 гривень 67 копійок, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 64 446 гривень 40 копійок.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 237-1 КЗпП України, встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених ст.137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Як встановлено в судовому засіданні, порушення законних трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагали і вимагають для цього додаткових зусиль для організації життя, забезпечення родини усім необхідним для продовження нормальної життєдіяльності.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховано глибину душевних страждань, наслідки, вимушені зміни у житті, та приходить до висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодуванням моральної шкоди 1 000 грн.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в розмірі 1 000 грн.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Також стягнути з ПАТ «Пласт» на користь держави судовий збір у розмірі (1% від 168 563,67 грн.) 1 685 грн. 63 коп., від сплати якого звільнений при подачі позову позивач.

Керуючись ст.ст.12, 81,130,131, 141, 229, 247, 263, 350, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ПЛАСТ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Пласт», розрахунковий рахунок № в ПАТ «Діамантбанк», МФО 320854, , яке знаходиться за адресою, 08800, Київська область, Миронівський район, м. Миронівка, вулиця Леніна, 48 на користь громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 103 096 (сто три тисячі дев»яносто шість) грн. 67 (шістдесят сім) коп., середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні 64 466 (шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 40 (сорок) коп., моральну шкоду 1 000 (одна тисяча) грн., всього 168 563 (сто шістдесят вісім тисяч п»ятсот шістдесят три) грн. 07 коп.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Пласт», розрахунковий рахунок № в ПАТ «Діамантбанк», МФО 320854, , яке знаходиться за адресою, 08800, Київська область, Миронівський район, м. Миронівка, вулиця Леніна, 48 на користь держави судовий збір у розмірі 1 685 (одна тисяча шістсот вісімдесят п»ять) грн. 63 (шістдесят три) коп..

Складання поновного тексту відкладено на 5 (п»ять) днів.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після спливу строку на подачу апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана.

Суддя І.О.Блажко