Справа №173/2082/17
Провадження №2/173/222/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої - судді Петрюк Т.М.

При секретарі - Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку набувальної давності -

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2017 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом про визнання права власності в порядку набувальної давності до відповідача Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 24 січня 2018 року .

18.01.2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява, згідно якої співвідповідачем по справі визначений ОСОБА_3

Справа розглядалась без участі сторін від яких надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась

Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності на будинок, розташований за адресою в АДРЕСА_2 в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: вона є фактичним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Даний будинок належав її діду ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 51 від 13.12.1990 року.

В 1997 році ОСОБА_4, помер, про що видане свідоцтво про смерть від 04.11.1997 року.

Ще до смерті діда вона проживала в належному йому будинку, так як останній хворів та потребував сторонньої допомоги.

Дід, як власник будинку пообіцяв їй, що будинок буде її, говорив, що складе заповіт на її користь. Але в документах, що залишились після смерті діда заповіту вона не виявила та в сільській раді їй повідомили, що заповіт померлим не складався. Будь хто інший своїх прав на даний будинок не заявляв.

Вона володіла зазначеним вище будинком, ще до смерті діда, а з серпня 2001 року була зареєстрована за вказаною адресою, так як представники сільської ради обізнані, що вона проживала з померлим, доглядала його, тому ніяких перешкод у реєстрації її та членів її сім'ї не виникло.

Після смерті ОСОБА_4, ніхто до нотаріуса про оформлення спадщини на даний будинок не звертався, та будь-якого спору з приводу даного будинку не існує.

02 січня 2018 року нотаріусом Першої Кам'янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину, за причинами того, що надані відповідно до наданих нею документів дідусь до моменту його смерті проживав один, спадкова справа після його смерті не заводилась. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09.08.2017 року встановлено факт прийняття спадщини після діда її матір'ю ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті було відкрито спадкову справу за заявами ОСОБА_3, та її колишнього чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_3, є її братом, обізнаний про її звернення до суду та не претендує на даний будинок, так як він отримав спадщину після смерті діда у вигляді земельної ділянки та не заперечує проти того, щоб будинок успадкувала вона. Тобто вони досягли згоди про розподіл спадкового майна.

Але, так як їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, в іншому порядку вона захистити свої права не має можливості, що й стало підставою звернення до суду.

В судове засідання позивач не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач - представник Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, подавши заяву про слухання справи у його відсутність. Будь -яких заперечень з приводу задоволення позовних вимог суду не надав.

Відповідач ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про слухання справи у його відсутність. Та просив задовольнити позовні вимоги позивачки.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини

Судом встановлено. що позивач є фактичним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про реєстрацію позивачки у зазначеному будинку .

Даний за адресою: АДРЕСА_2 належав діду позивачки - ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 51 від 13.12.1990 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності .

В 1997 році ОСОБА_4, помер, про що видане свідоцтво про смерть від 04.11.1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Позивачка стверджує, що ще до смерті діда вона проживала в належному йому будинку, так як останній хворів та потребував сторонньої допомоги.

Позивач з 07 серпня 2001 року була зареєстрована за вказаною вище адресою, що підтверджується довідкою Дмитрівської сільської ради.

Після смерті ОСОБА_4, ніхто до нотаріуса про оформлення спадщини на даний будинок не звертався, та будь-якого спору з приводу даного будинку не існує.

02 січня 2018 року нотаріусом Першої Кам'янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за причинами того, що надані відповідно до наданих нею документів ОСОБА_4, до моменту його смерті проживав один, спадкова справа після його смерті не заводилась. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09.08.2017 року встановлено факт прийняття спадщини після діда матір'ю позивачки ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті було відкрито спадкову справу за заявами ОСОБА_3, та її колишнього чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК - право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом.

Судом встановлено, що починаючи з 2001 року позивач ОСОБА_1, добросовісно, відкрито та безперервно володіє будинком АДРЕСА_2. Тобто таке володіння здійснюється позивачем більше 10 років. Належне володіння позивача зазначеним вище будинком полягає у її проживанні разом з членами її сім'ї в зазначеному вище будинку, здійсненні нею оплати комунальних платежів, проведення поточного ремонту будинку та підтримання його в належному стані. Вселення позивачки у даний будинок відбулось з дозволу попереднього власника ОСОБА_4,. який є дідом позивачки.

Дані факти визнаються відповідачами та відповідно до п.1 ч.1ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Таким чином, судом встановлено, що вселення позивачки та членів її сім'ї в зазначений вище будинок відбулось правомірно.

За час проживання позивачки у вищевказаному будинку, відповідачі та будь-які інші особи не ставили питання про ні про звільнення позивачкою та членами її сім'ї зазначеного вище будинку, ні про виселення їх з цього будинку.

Відповідно до власноручно написаної заяви відповідача ОСОБА_3, встановлено, що він зі свого боку ніяких вимог стосовно спадкового будинку не висуває, та в майбутньому також претендувати на нього не буде. Будь-якого спору між ним та позивачкою з приводу даного будинку немає.

Володіння позивача зазначеним вище будинком протягом всього цього строку є відкритим, так як з наданих документів вбачається, що таке володіння було відоме як сільській раді так і іншим особам, як-то: її брату, сусідам, іншим державним та комунальним органам, куди позивач вносила необхідні платежі. І жодна із даних осіб не заявила про неправомірність володіння позивачкою чи про своє право на зазначене вище домоволодіння.

Відповідно до п.9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року вказується про можливість пред'явлення позову про визнання права власності за набувальною давністю, що випливає із положень ст. 15, 16 ЦК України та ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно яких захист цивільних справ здійснюється судом шляхом визнання права.

Листом Вищого С спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року роз'яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, і має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто захистити свої права, шляхом отримання свідоцтва про спадщину позивач не має можливості. А також тривалість володіння на користування позивачкою спадковим будинком, відсутність спору між нею та іншим спадкоємцем з приводу даного будинку та вимог зі сторони органу місцевого самоврядування та інших осіб, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати за позивачкою право власності на будинок, розташований по АДРЕСА_2 в порядку набувальної давності.

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 986.00 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, так як судом не встановлено вини відповідачів, щодо порушення прав позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку набувальної давності - задовольнити

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1, право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, в порядку набувальної давності

Витрати по сплаті судового збору в сумі 986.00 грн. покласти на позивача ОСОБА_1

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення апеляційного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 24 січня 2018 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстровано 24.01.2018

Оприлюднено 14.02.2018

Дата набрання законної сили 24.02.2018 року