Справа № 640/773/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

Київський районний суд міста Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю:

секретаря - Бломберус С.А.

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника ПАТ «Скай Банк» ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу № 640/773/17 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ПАТ «Скай Банк», Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про скасування державної реєстрації, визнання права власності на квартиру, витребування майна шляхом вселення і проведення державної реєстрації права власності на квартиру,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ПАТ «Скай Банк», ОСОБА_7, Харківська міська рада про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточних вимог просила:

1. скасувати державну реєстрацію права власності № 14898037 ОСОБА_3 нанежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 (раніше: №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8), загальною площею 105,8 кв.м. (раніше 106,6 кв. м.) (літ. «А-4»), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського (нині-Максиміліанівська), будинок 8.

2. визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №1 за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська, будинок 8.

3. витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житлову квартиру АДРЕСА_1, яка у якості нежитлових приміщень 1-го поверху №1-8 загальною площею 105,8 кв.м. в літ. «А-4» була передана у володіння ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 09 червня 2016 року, шляхом вселення ОСОБА_1 у приміщення квартири і проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1

В обґрунтування позову посилається на те, що вона придбала квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу №Н7-159 від 14.12.1994 року, посвідченого Харківською товарною біржею. В подальшому переобладнала її в нежитлове приміщення. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.02.2008 року за позивачем визнано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху « 1-8 (раніше: №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8) загальною площею 105,8 кв.м (раніше 106,6 кв.м ) (літ. А-4), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського (нині Максиміліанівська), будинок 8. В подальшому ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2008 року продала зазначені нежитлові приміщення ОСОБА_6 21.03.2008 року між ОСОБА_8 та ПАТ «Регіон-Банк» укладено договір іпотеки № 06-2-05-27і, відповідно якого нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 (раніше: №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8) загальною площею 105,8 кв.м (раніше 106,6 кв.м ) (літ. А-4), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського (нині Максиміліанівська), будинок 8 передані в іпотеку в забезпечення зобовязань за кредитним договором. У звязку з невиконанням зобовязань за кредитним договором 02.10.2010 року на підставі договору іпотеки, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведено державну реєстрацію права власності за ПАТ «Регіон-Банк» на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 (раніше: №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1 4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8) загальною площею 105,8 кв.м (раніше 106,6 кв.м ) (літ. А-4), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського, будинок 8. 07.12.2011 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.02.2008 року, відповідно якого за позивачем визнано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху « 1-8 (раніше: №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8) загальною площею 105,8 кв.м (раніше 106,6 кв.м ) (літ. А-4), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського (нині Максиміліанівська), будинок 8, скасоване, а рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення 1-го поверху « 1-8 (раніше: №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8) загальною площею 105,8 кв.м (раніше 106,6 кв.м ) (літ. А 4), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського (нині Максиміліанівська), будинок 8, рішення набрало законної сили. В подальшому в червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав скасування судового рішення про визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення. В свою чергу ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ПАТ «РЕГІОН БАНК» про визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації права власності. Позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_1 Суд касаційної інстанції ухвалою від 19.10.2016 року скасував рішення апеляційного суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_1 В листопаді 2016 року ПАТ «РЕГІОН БАНК» звернулось до Верховного суду України із заявою про перегляд ухвали ВССУ. Постановою Верховного суду України від 18.01.2017 року заява ПАТ «РЕГІОН БАНК» задоволена, ухвала ВССУ від 19.10.2016 року скасована, рішення апеляційного суду Харківської області від 12.04.2016 року залишено в силі. На думку позивача постанова Верховного суду України від 18.01.2017 року дає їй можливість звернутися до суду з новим позовом, та застосувати спосіб захисту шляхом застосування кондикційного позову з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України. Оскільки заочне рішення суду від 18.02.2008 скасовано і в позові відмовлено, у ОСОБА_1 не виникло права власності на нежитлові приміщення.

Ухвалою суду від 19.01.2017 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 26.01.2017 заяву позивача про забезпечення позову задоволено; заборонено ОСОБА_3 у будь-який спосіб відчужувати, продавати, дарувати, обмінювати, вносити до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб, передавати у якості пожертви та благодійної допомоги, передавати у іпотеку (заставу) та у найм (оренду, лізинг), вчиняти будь-які інші дії спрямовані на відчуження, передання права володіння, користування та розпорядження нежитловими приміщеннями 1-го поверху №1-8 загальною площею 105,8 кв.м. в літ. «А-4», які знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська, буд. 8.

Ухвалою суду від 27.09.2017 судом, який розглядав справу заявлено самовідвід.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2017 справу розподілено в провадженні судді Золотарьовій Л.І.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (500х1762=881 000)

Враховуючи ціну позову 1,8 млн. грн., справа розглядалась в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 05.06.2018 в підготовчому засіданні прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи ПАТ «Скай-Банк», ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_3 права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-8 за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського, 8, та стягнення сплаченого судового збору.

В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що 09.06.2016 року між ПАТ «РЕГІОН БАНК» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ПАТ «РЕГІОН БАНК» передає, а ОСОБА_3 приймає у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 загальною площею 105,8 кв. в літ. А-4, за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська, будинок 8. Наразі зазначений договір є чинним. Також зазначила, що ОСОБА_6 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 06.03.2008 року, укладеному між ним та ОСОБА_1 та ОСОБА_6 недійсним, в свою чергу ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_6, ПАТ «Регіон Банк» про визнання недійсним договору іпотеки від 21.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «Регіон Банк». Зазначені позови неодноразово розглядались судами та постановою ВСУ від 18.01.2017 року залишено в силі рішення апеляційного суду Харківської області від 12.04.2016 року, яким в позові ОСОБА_6 та зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено. Отже, зазначеними рішеннями підтверджено право ПАТ «РЕГІОН БАНК» на розпорядження спірним нерухомим майном, як власника, яким він скористався та відчужив ОСОБА_9 спірне нерухоме майно. 29.12.2015 року ПАТ «РЕГІОН БАНК» отримано декларацію про готовність до експлуатації обєкту, розташованого по вул. Ольмінського, 8 в м. Харкові, отже спірні нежитлові приміщення №№1-8 введені в експлуатацію у відповідності до законодавства. На теперішній час обєкту нерухомості, на який ОСОБА_1 просить визнати право власності, не існує. Враховуючи, що ОСОБА_1 оспорює її право власності, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України.

Ухвалою суду від 09.07.2018 року клопотання представника ОСОБА_1 задоволено частково; залучено до участі у справі №640/773/17 за зустрічним позовом третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківську міську раду.

Ухвалою суду від 31.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу за первісним позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_3 - до судового розгляду.

Ухвалою суду від 31.10.2018 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про зупинення провадження у цивільній справі №640/773/17 відмовлено.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) позовні вимоги підтримала, надала відповідні пояснення. Зустрічні позовні вимоги не визнала повністю, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність. Відпала підстава набуття спірного майна ОСОБА_3, а саме скасоване рішення Київського районного суду м. Харкова від 14.02.2008 року, відповідно якого за ОСОБА_1 визнано право власності на спірні нежитлові приміщення, які вона переобладнала з раніше придбаної квартири. ОСОБА_3 не надано дозволу на виконання будівельних робіт, акту державної приймальної комісії органу місцевого самоврядування, а також не надано доказів відповідності спірних приміщень державним санітарним, екологічним, протипожежним нормам, вважає, що декларація про готовність обєкту до експлуатації, отримана ПАТ «Регіон-Банк», не є належним доказом введення обєкту в експлуатацію.

Представник позивача ОСОБА_3 за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) позовні вимоги підтримала, первісний позов не визнала повністю, просила відмовити у його задоволенні. Зазначила, що ОСОБА_1 добровільно та з власної волі відчужила ОСОБА_6 нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2008 року та отримала кошти за відчужене майно, а тому відсутні підстави захищати її права на підставі ст. 1212 ЦК України. ОСОБА_6 також реалізував своє право власності. Також зазначила, що умови безпідставного набуття, збереження майна в розумінні ст. 1212 ЦК України відсутні. Враховуючи, що чинність правочинів підтверджена висновками, викладеними у постанові ВСУ від 18.01.2017 року, отже посилання на збереження ОСОБА_3 майна без достатніх правових підстав або відпадання такої підстави згодом в розумінні ст. 1212 ЦК України є необрунтованим та спростовується зазначеною Постановою ВСУ. Позивачем ОСОБА_1 не доведено, яким чином та які права чи законні інтереси ОСОБА_1 порушені та підлягають захисту.

Представник третьої особи ПАТ «СКАЙ БАНК» первісний позов не визнала повністю, пояснила, що відповідно до ст. ст. 11, 1212 ЦК України, договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Постановою ВСУ від 18.01.2017 року підтверджена чинність набуття спірного майна ОСОБА_6, ПАТ «СКАЙ БАНК». Договір купівлі-продажу від 09.06.2016 року, укладений між ПАТ «СКАЙ БАНК» та ОСОБА_3 є чинним. Отже відсутні підстави застосування до спірних правовідносин ст. ст. 387, 388, 1212 ЦК України. Відсутній факт незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння ОСОБА_3 нежитловими приміщеннями, оскільки вони були придбані нею у Банку за договором купівлі-продажу, який є правовою підставою законного володіння, в свою чергу, Верховний суд України підтвердив законність набуття прав власності на такі нежитлові приміщення Банком. Правова підстава володіння ОСОБА_3 таким майном не відпала, оскільки як договір купівлі-продажу цих нежитлових приміщень у Банку, так і усі попередні договори (купівлі-продажу нежитлових приміщень ОСОБА_6, договір іпотеки) залишаються чинними, не скасованими з урахуванням висновків прийнятої постанови ВСУ від 18.01.2017 року. Крім того, наявність у діях ОСОБА_1 (як колишнього власника) волі на передачу майна іншій особі ОСОБА_6 унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Представник ПАТ «СКАЙ БАНК» зустрічний позов підтримала, пояснила, що в період, коли спірні приміщення були власністю ПАТ «РЕГІОН БАНК», тобто 29.12.2015 року банком отримана декларація про готовність обєкту до експлуатації у визначений діючим на той час законодавством спосіб. Враховуючи, що 01.02.2013 року право власності банку на вказані нежитлові приміщення вже було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому до вказаного реєстру на підставі відповідної декларації за заявою банку внесені зміни стосовно опису обєкту. З відповіді інспекції ДАБК від 24.10.2018 року на імя ОСОБА_1 вбачається, що декларація чинна та зареєстрована у визначений законодавством спосіб.

Департамент реєстрації Харківської міської ради не зявився, надав письмові пояснення по справі, у яких зазначив про прийняття рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Департамент реєстрації ХМР в своїй діяльності керується Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, іншими нормативно-правовими актами. Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Департамент реєстрації ХМР є одним із суб'єктів державної реєстрації прав. Департамент реєстрації не є виключним суб'єктом державної реєстрації прав, законодавчо визначена множинність суб'єктів, які надають адміністративні послуги з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Представник Харківської міської ради не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначив про прийняття рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

ОСОБА_6, ОСОБА_7 не зявилися, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомили, письмових пояснень не надали.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Харківською товарною біржею за №Н7-159 від 14.12.1994 р. ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_4, площею 88,6 кв.м. Право власності ОСОБА_1 на вказане майно зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 14.12.1994р., запис №П-2-5855.

В процесу експлуатації квартири ОСОБА_1 вирішила зазначену квартиру переобладнати і зробити з житлової квартири нежитлові приміщення.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.02.2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8 загальною площею 106,6 кв.м (літ. А-4), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського, будинок 8.

06.03.2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстр. №882, за яким ОСОБА_1 продала нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3, -4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв.м., в літ. «А-4», які знаходяться в будинку за номером 8, розташованому по вул. Ольмінського у м. Харкові. Продаж було вчинено за 217000 грн.

21.03.2008р. між ОСОБА_6 та ПАТ «Регіон-Банк» був укладений договір іпотеки №06-2-05-27і, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстр. №113, за яким ОСОБА_6 передав в іпотеку банку нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3,1-4,1-5,1-6,1-7,1-8,загальною площею 106,6 кв.м., в літ.«А-4», які знаходяться по вул. Ольмінського, 8.

У звязку з невиконанням ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором 02.10.2010 р., на підставі договору іпотеки від 21.03.2008р. та договорів про внесення змін до нього, згідно з ст.37 Закону України «Про іпотеку», КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведено державну реєстрацію права власності ПАТ «Регіон-Банк» на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8,загальною площею 106,6 кв.м., в літ. «А-4», за адресою:м. Харків, вул.Ольмінського, 8; витяг про державну реєстрацію прав №28221265 від 02.12.2010р.

07.12.2011 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 14.02.2008 року, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8 загальною площею 106,6 кв.м (літ. А-4), за адресою: м. Харків, вул. Ольмінського, 8, скасоване, а рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.08.2015, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення.

В подальшому у червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, 3-я особа ПАТ «Регіон-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.03.2008 року з підстав скасування судового рішення про визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення. В свою чергу ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ПАТ «Регіон - Банк» про визнання недійсним договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього, скасування державної реєстрації права власності, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2016 року (справа №640/10207/15-ц) позовні вимоги ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Апеляційний суд Харківської області 12 квітня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 3 лютого 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_1

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19 жовтня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року скасував, рішення Київського районного суду м. Харкова від 3 лютого 2016 року залишив в силі.

Постановою Верховного Суду України від 18.01.2017 року за заявою ПАТ «Регіон-банк» Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року скасовано, рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року залишено в силі.

У вказаній Постанові від 18.01.2017 року ВСУ зазначив, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_1, виходив з того, що договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень від 6 березня 2008 року вимогам закону не відповідає, адже вказані в договорі нежитлові приміщення не належали продавцю на праві власності. Тому такий договір підлягає визнанню недійсним, а ОСОБА_1 зобовязана повернути ОСОБА_6 кошти, отримані за вказаним договором. Крім того, спірний договір іпотеки від 21 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Регіон-банк», а також договори про внесення змін до нього, не відповідають вимогам Закону України «Про іпотеку», а тому підлягають визнанню недійсними із застосуванням правових наслідків недійсності, закріплених у статті 216 ЦК України. У звязку з викладеним ПАТ «Регіон-банк» зобовязаний повернути спірне приміщення на підставі статей 388, 1212 ЦК України. Таким чином, суди першої та касаційної інстанцій дійшли помилкового висновку про одночасне застосування до спірних правовідносин статей 216, 388 та 1212 ЦК України.

Натомість суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_1В, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 добровільно та з власної волі відчужила ОСОБА_6 нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 6 березня 2008 року та отримала кошти за відчужене майно, а тому відсутні підстави захищати її права шляхом витребування нерухомого майна в ПАТ «Регіон-банк» на підставі статей 388 та 1212 ЦК України. У свою чергу ОСОБА_6 здійснив своє право власності в повному обсязі без будь-яких матеріальних збитків для себе. Оскільки ОСОБА_6 не є власником спірного майна, то він утратив право вимоги і, як наслідок, і право на судовий захист.

ВСУ зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Суд також враховує, наявності порушеного права у ОСОБА_1 на момент звернення її до суду з позовом.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права. Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом. Через категорії «межі здійснення субєктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення субєктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Верховний Суд України у своєї Постанові від 21.05.2012р. по справі № 6-20цс11 зазначав, що порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Також, відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом України 25.12.2013 року у справі № 6-94 цс13, зазначено, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право та суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивачів, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Само по собі скасування заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.02.2008 р. майнові права ОСОБА_1 на нежитлові приміщення не порушило, оскільки ОСОБА_1 як власник спірних приміщень добровільно та з власної волі повністю реалізувала своє право власності на вищезазначене нерухоме майно, і на підставі добровільного волевиявлення підписала договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1; 1-2; 1-3; 1-4; 1-5; 1-6; 1-7; 1-8 в літ. «А-4» по вул. Ольмінського, 8, від 06.03.2008р., отримала від ОСОБА_6 суму коштів за договором 217 000 грн.

21.03.2008 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Регіон-банк» укладений договір іпотеки, за яким ОСОБА_6 передав в іпотеку банку вказані нежитлові приміщення в рахунок виконання зобовязань за кредитним договором від 02.10.2010 року.

Отже, ОСОБА_1 та у свою чергу ОСОБА_6 реалізували своє право власності в частині розпорядження майном в повному обсязі без будь-яких матеріальних збитків для себе, у звязку з чим нею втрачено право вимоги, а отже і немає підстав для отримання наразі судового захисту.

Унаслідок невиконання ОСОБА_6 своїх зобовязань за кредитним договором від 02.10.2010 року на підставі договору іпотеки від 21.03.2008 року та договорів про внесення змін до нього згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведено державну реєстрацію права власності ПАТ «Регіон-Банк» на вказані нежитлові приміщення.

Чинність зазначених договорів підтверджена рішенням АСХО від 12.04.2016 року та постановою Верховного суду України від 18.01.2017 року.

Відповідно до ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно договору купівлі-продажу від 09.06.2016 року, укладеному з ПАТ «РЕГІОН БАНК», ОСОБА_3 стала власником нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-8 загальною площею 105,8 кв. в літ. А-4, за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська (колишня Ольмінського), будинок 8. Сторони в повному обсязі виконали умови договору.

Позивач за первісним позовом обґрунтовує позов тим, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.02.2008 року, відповідно якого за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлові приміщення, скасоване, отже, в розумінні ст. 1212 ЦК України, вказане рішення є підставою (на якій ОСОБА_3 в решті набула спірні нежитлові приміщення), яка згодом відпала.

Однак, зазначені доводи представника позивача спростовуються наступним.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно з ч.ч. 1,3 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Оскільки ОСОБА_1 у добровільному порядку та з власної волі відчужила ОСОБА_6 нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2008 року, отримала кошти за відчужене нерухоме майно у сумі, визначеній сторонами правочину, і тому відсутні підстави вважати її потерпілою в розумінні ст. 1212 ЦК, при цьому набуття та збереження майна (спірних приміщень) ОСОБА_3 (набувачем) не відбулось за рахунок ОСОБА_1 Спірні приміщення ОСОБА_3 набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2016 року, укладеному між нею та ПАТ «Регіон-Банк»; сторонами в повному обсязі виконані обовязки за вказаним договором від 09.06.2016 року, який є чинним. Отже, відсутня «абсолютна» безпідставність набуття (збереження) майна ОСОБА_12 не лише в момент його набуття (збереження) (09.06.2016 року), а й станом на час розгляду спору.

ОСОБА_1 як на підставу для задоволення позову також посилається на те, що саме в Постанові від 18.01.2017 (справа №640/10207/15-ц) ВСУ зазначив про необхідність застосування у цій справі положень ст. 1212 ЦК України.

Справді, у вказаній постанові ВСУ зазначив, що спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Однак, в ході розгляду цієї справи встановлено, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 з підстав встановлених ст. 1212 ЦК України відсутні, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації, визнання права власності на квартиру, витребування майна шляхом вселення і проведення державної реєстрації права власності на квартиру задоволенню не підлягають в повному обсязі.

З приводу зустрічного позову суд зазначає наступне.

29.12.2015 року ПАТ «РЕГІОН БАНК» отримано декларацію Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області № ХК 58 про готовність до експлуатації обєкту нежитлові приміщення в житловому будинку під офісні приміщення, розташованого по вул. Ольмінського, 8 в м. Харкові.

Вказана декларація про готовність до експлуатації обєкту є чинною, що підтверджується листом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю від 24.10.2018 року №2899/0/250-18.

Відповідно договору купівлі-продажу від 09.06.2016 року, укладеному з ПАТ «РЕГІОН- БАНК» (правонаступником якого є АТ «Скай Банк»), ОСОБА_3 стала власником нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 1-8 загальною площею 105,8 кв. в літ. А-4, за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська (колишня Ольмінського), будинок 8.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У Постанові ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 37) вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Як зазначалось, ОСОБА_3 є власником спірних нежитлових приміщень з 09.06.2016 року на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2016 року, укладеному між нею та ПАТ «Регіон-Банк», вказаний договір є чинним.

При цьому, посилання представника ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_3 фактично просить визнати право власності на спірні приміщення, які є самочинним будівництвом, і ці приміщення є квартирою, - суд не приймає до уваги, оскільки декларація Департаменту ДАБІ у Харківській області № ХК 58 від 29.12.2015 про готовність до експлуатації обєкту нежитлові приміщення в житловому будинку під офісні приміщення, є чинною; згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно … від 29.01.2016 вказана нерухомість зареєстрована на праві власності саме як нежитлові приміщення №№ 1-8 загальною площею 105,8 кв., отже відсутні належні та допустимі докази на підтвердження перебування вказаного майна в статусі самочинного будівництва; крім того, права підстава, на якій у ОСОБА_3 виникло право власності, а саме договір купівлі-продажу від 09.06.2016 року, є чинним.

Враховуючи, що саме ОСОБА_3 є власником спірного нерухомого майна, право власності на яке виникло на законних підставах, і це право оспорюється та не визнається іншою особою - ОСОБА_1, суд вважає необхідним задовольнити зустрічний позов про визнання права власності за нею на спірні нежитлові приміщення, враховуючи також, що таке володіння не порушує права та інтереси третіх осіб.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, а зустрічний позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено, то суд покладає сплачений судовий збір на позивача за первісним позовом, а сплачений судовий збір 8810 грн. за зустрічним позовом суд стягує з відповідача на користь позивача.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 82, 141, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 319, 328, 392, 1212, 1213 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ПАТ «Скай Банк», Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про скасування державної реєстрації, визнання права власності на квартиру, витребування майна шляхом вселення і проведення державної реєстрації права власності на квартиру - відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ПАТ «Скай Банк», ОСОБА_7, Харківська міська рада про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№1-8, загальною площею 105,8 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська (колишня Ольмінського), б. 8.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, судовий збір 8810 грн.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_5.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_6.

Треті особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору:

ПАТ «Скай Банк», , м. Київ, вул. Гончара Олеся, 76/2;

Харківська міська рада, м. Харків, м. Конституції, 7;

Департамент реєстрації Харківської міської ради, м. Харків, м. Конституції, 7;

ОСОБА_6, м. Вінниця, 6-й тупік Аграрний, 4;

ОСОБА_7, АДРЕСА_7/54.

Повний текст рішення складено 12.11.2018 року.

Головуючий