ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3131/16-ц Номер провадження 22-ц/814/367/18Головуючий у 1-й інстанції Путря О.Г. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Пилипчук Л.І.

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до місцевого суду з даним позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, до ОСОБА_2, посилаючись на те, що 28 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідач 05 липня 2012 року отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку «Універсальна» НОМЕР_1 у розмірі 300,00 грн 00 коп. зі сплатою 36% річних. Строк дії кредитної картки - грудень 2015 року. 05.07.2012 року кредитний ліміт підвищено до 2200,00грн, а станом на 16.08.2013 року ліміт кредитних коштів за цим договором зменшено до 1520,00 грн.

ОСОБА_2 належним чином не виконувала умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 22518,06 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1514,00 грн., заборгованості за процентами - 16160,54 грн., пені - 3295,00 грн., штрафу (фіксована частка) - 500,00 грн. і штрафу (процентна складова) - 1048,48 грн. (т.1, а.с.2-3, 49-51).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року

позов ПАТ КБ «ПриватБанк», задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б//н від 28.03.2011 року у розмірі 18774,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1148,98 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1, а.с.231-236).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено (т.2, а.с.7-11).

Постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 14.06.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.55-58).

У поданій на рішення місцевого суду від 27 квітня 2017 року апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що, позивачем не доведено обгрунтованості своїх вимог, а саме стосовно того, що відповідач вносила кошти на погашення суми боргу.

Вважає, що, з урахуванням вимог ст.ст.257-267 ЦК України, місцевим судом безпідставно не було відмовлено в даному позові за пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28.03.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та П`ятак Є.Р. було укладено кредитний договір №б/н (т.1, а.с.6, 189-190 ), відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, якою відповідач не користувалася.

Договір складається із Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, з якими позичальник була ознайомлена, про що свідчить її власноручний підпис на заяві позичальника від 28.03.2011 року.

05.07.2012 року кредитна картка відповідача була перевипущена, та в цей же день вона отримала іншу кредитну картку НОМЕР_1 зі строком дії до 31.12.2015 року зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 300,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% річних, який в цей же день був збільшений до 2200,00 грн. (т.1, а.с.54,164).

В подальшому, 16.08.2013 року кредитний ліміт був зменшений до 1520,00 грн.

Строк дії кредитної картки НОМЕР_1 встановлено до 31.12.2015 року, що підтверджується довідками банківської установи та фото відповідача з карткою під час її отримання в момент активації 05.07.2012 року (т.1, а.с.164,165).

Умови даного кредитного договору П`ятак Є.Р. належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 22518,06 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1514,00 грн., заборгованості за процентами - 16160,54 грн., пені - 3295,00 грн. та штрафу (фіксована частка) - 500,00 грн., і штрафу (процентна складова) - 1048,48 грн. (т.1, а.с.4-5).

Задовольняючи позовні вимоги Банку частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконувала умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку ОСОБА_2 фактично визнала, здійснивши погашення суми боргу після отримання вимоги банку. При цьому, вирішуючи спір в частині розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходив із того, що пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, та їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення чинним законодавством України не передбачено. Оскільки пеня є більш дієвою мірою впливу на боржника, суд дійшов висновку, що саме вона підлягає стягненню з відповідача в межах річного строку, тобто з 31 серпня 2015 року до 30 червня 2016 року.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Матеріалами справи підтверджено, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому Договором, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідач 05 липня 2012 року отримала кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку «Універсальна» НОМЕР_1 у розмірі 300,00 грн. зі сплатою 36% річних. Строк дії кредитної картки - грудень 2015 року.

При цьому, відповідно до Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_2 від 30.09.2016 року, 05.07.2012 року ОСОБА_2 було змінено кредитний ліміт до 300,00 грн., та того ж дня збільшено до 2200,00 грн., а 16.08.2013 року ще раз змінено, а саме зменшено до 1520,00 грн. (т.1, а.с.54).

15.04.2013 року Банком було направлено ОСОБА_2 Вимогу про виконання кредитних зобов'язань в повному обсязі за вих.№8158455 (т.1, а.с.88).

При цьому, як убачається з Розрахунку заборгованості за Кредитним договором №б/н від 28.03.2011 року відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, порушила умови кредитного договору, та, як вбачається з наданого банком розрахунку, не здійснювала погашення заборгованості у встановлені кредитним договором порядку та строки, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 22518,06 грн., яка складається із:

-заборгованості за кредитом - 1514,00 грн.,

-заборгованості за процентами - 16160,54 грн.,

-пені - 3295,00 грн.

-та штрафу (фіксована частка) - 500,00 грн., і штрафу (процентна складова) - 1048,48 грн. (т.1, а.с.4-5).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зі змісту ст.ст.546, 611 ЦК України неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язань та правовим наслідком порушення зобов'язання.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема , частина 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 не виконувала належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №б/н від 28.03.2011 року, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 22518,06 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1514,00 грн., заборгованості за процентами - 16160,54 грн., пені - 3295,00 грн. та штрафу (фіксована частка) - 500,00 грн., і штрафу (процентна складова) - 1048,48 грн. (т.1, а.с.4-5).

Та, оскільки стягнення пені та штрафів є одним видом цивільної відповідальності, то місцевим судом було правомірно відмовлено в їх подвійному стягненні та задоволено вимоги банку лише в частині стягнення пені в межах річного строку позовної давності, а саме з 31.08.2015 року по 30.06.2016 року в сумі 1100,00 грн.

Відповідно до вищевикладеного, місцевим судом було правомірно задоволено вимоги банку частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 18774,58 грн. (1514,04 грн. - заборгованість за кредитом; 16160,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1100,00 грн. - заборгованість за пенею в межах строку позовної давності).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що з урахуванням вимог ст.ст.257-267 ЦК України, місцевим судом безпідставно не було відмовлено в даному позові за пропуском строку позовної давності, колегія суддів до уваги не приймає з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Згідно з частиною другою статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами першою, другою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як убачається з розрахунку заборгованості (т.1, а.с.4-5) та Виписки по рахунку позичальника (т.1, а.с.152-158), 26 квітня 2013 року ОСОБА_2 здійснила часткове погашення заборгованості за кредитом, внісши на картковий рахунок 1000,00 грн., тобто вчинила дії, якими фактично визнала існування заборгованості за кредитним договором.

В подальшому, 26 березня 2014 року ОСОБА_2 погасила заборгованість у сумі 50,00 грн. та 05 серпня 2015 року у сумі 05,00 грн., внісши кошти через термінал самообслуговування, а платіж від 26 березня 2014 року було здійснено шляхом пред'явлення банківської картки відповідача.

З огляду на наведене, оскільки позичальником вчинялися дії, які свідчать про визнання нею свого боргу, а саме ОСОБА_2періодично погашала кредитну заборгованість шляхом внесення платежів, останній з яких нею здійснено 05 серпня 2015 року, то строк позовної давності переривався та не є пропущеним за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 по кредитному договору №б/н від 28.03.2011 року.

Посилання апелянта на те, що позивачем не доведено, що відповідач вносила кошти на погашення суми боргу, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, а саме розрахунком заборгованості (т.1, а.с.4-5) та Випискою по рахунку позичальника (т.1, а.с.152-158),в повній мірі підтверджено факт того, що ОСОБА_2 погашалась кредитна заборгованість, зокрема, і через термінали самообслуговування із використанням її карти, що свідчить про визнання нею боргу та як наслідок переривання строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ О.Ю. Кузнєцова

Л.І. Пилипчук