Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5858/18
Провадження № 2/711/1770/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2018 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Кондрацької Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Мелещенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середньомісячної заробітної плати за час затримки виплати та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середньомісячної заробітної плати за час затримки виплати та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що в період з 29.08.1983 по 19.04.2017 працював на ПАТ «Азот» на різних посада, що підтверджується даними трудової книжки. Остання посада менеджер постачання 1 категорії. 19.04.2017 згідно наказу №533-ВК від 14.04.2017 трудовий договір припинено та звільнено позивача з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України за скороченням штату працівників. Підстава звільнення наказ Голови Правління ПАТ «Азот» від 07.02.2017 №109. Після припинення трудових відносин відповідач видав позивачу трудову книжку, але не провів в повному обсязі розрахунок по заробітній платі при звільненні. Заборгованість по заробітній платі становить приблизно 13698 грн., однак відповідач не надав позивачу довідку про стан заборгованості, а відтак точної суми боргу позивач не знає. У звязку з не проведенням розрахунку протягом тривалого часу позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на 19.07.2018 затримка з розрахунку становить 318 робочих дні, а відтак сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки становить 111300,00 грн. З урахуванням індексації розмір заборгованості по заробітній платі станом на 15.07.2018 становить 13880,00 грн. Згідно ст.237-1 КЗпП України позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненою відповідачем в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати, так як протиправними діями відповідача йому були спричинені моральні страждання. На підставі викладеного просить суд стягнути із ПАТ «АЗОТ» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 13698 грн., яка з врахуванням індексу інфляції становить 13880,00 грн. та середньомісячного заробітку за час затримки в сумі 111300,00 грн., всього в сумі 125180,00 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. та поштові витрати в сумі 18 грн.

В подальшому представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 подав заяву про уточнення розміру позовних вимог та просив стягнути з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_3 104488,36 грн., із яких 1908,15 грн. інфляційні втрати та 102580,24 грн. затримка розрахунку, з утриманням податків, обовязкових платежів та зборів. Стягнути з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача (оплата професійної правничої допомоги в сумі 3000,00 грн., поштові витрати 18 грн., судовий збір 704,80 грн. 17,05 грн. банківські послуги).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представник позивача адвокат ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання представник ПАТ «АЗОТ» не зявився, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час слухання справи рекомендованим листом, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник ПАТ «АЗОТ» за довіреністю ОСОБА_5 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Мотивував тим, що невиплата заробітної плати при звільненні позивача сталася не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «Азот». Вказаною постановою державного виконавця було арештовано всі грошові кошти на банківських рахунках ПАТ «Азот». При цьому жодному з рахунків ПАТ «Азот» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Крім цього органами державної виконавчої служби було накладено ряд інших арештів на грошові кошти ПАТ «Азот», що також унеможливило здійснення будь-яких банківських операцій, втому числі і виплату заробітної плати. Відповідно до довідки №458 від 20.08.2018 середньоденна заробітна плата позивача становить 329,84 грн. Згідно довідки №459 від 20.08.2018 станом на 17.08.2018 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 відсутня. Остаточна виплата заробітної плати була здійснена 06.07.2018, отже вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати є безпідставними. Розмір суми середнього заробітку в понад сім разів перевищує розмір самої заборгованості по заробітній платі, а відповідно нарахована позивачем компенсація в будь-якому випадку підлягає істотному зменшенню для збереження принципу співмірності. Також заперечив проти стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши, що заявлена до стягнення сума витрат є необґрунтованою та не підтвердженою документально. Зазначив, що сама по собі заборгованість із заробітної плати не може бути підставою для стягнення на користь позивача моральної шкоди, без підтвердження доказами тих наслідків, що свідчать її заподіяння.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до запису з трудової книжки ОСОБА_1 та матеріалів справи вбачається, що позивач з 29.08.1983 року по 17.04.2017 року працював на ПАТ «Азот». 17.04.2017 року на підставі наказу №353-ВК від 14.04.2017 року звільнено за скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок.

Згідно статті 116 КЗпП України, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивачем зазначено, що відповідач виплатив позивачу заробітну плату шляхом перерахування на банківську карту позивача, а саме 09.07.2018 13698,36 грн. та 08.08.2018 319,03 грн., а всього 14316,39 грн.

Згідно довідки №459 від 20.08.2018, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 17.08.2018 відсутня.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

ПАТ «Азот» не заперечувало факт затримки розрахунку із позивачем.

А тому, оскільки з вини відповідача з позивачем не проведено розрахунок по заробітній платі в день звільнення, то з відповідача слід стягнути кошти за затримку розрахунку при звільненні.

Таким чином, з урахуванням «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого Постановою № 100 від 08.02.1995 Кабінету Міністрів України, та довідки про доходи, виданої відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 329,84 грн.

Затримка розрахунку при звільненні становить 326 робочих днів ( з 19.04.2017 року по день проведення фактичної виплати 08.08.2018 року: квітень 2017 року 8 днів, травень 20 днів, червень 20 днів, липень 21 день, серпень 2017 року 22 дні, вересень 2017 року 21 день, жовтень 2017 року 21 день, листопад 22 дні, грудень 2017 року 20 днів, січень 2018 року 21 день, лютий 2018 року 20 днів, березень 2018 21 день, квітень 2018 19 днів, травень 2018 21 день, червень 2018 20 днів, липень 2018 22 дні, серпень 6 днів, а всього 326 днів).

Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку із зазначенням 311 робочих днів, суд не вправі виходити за межі позовних вимог, а тому сума, що підлягає до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 складає 102580 грн. 24 коп. (311 робочих днів х середньоденний заробіток в розмірі 329 грн. 84 коп. = 102580 грн. 24 коп.).

При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня та даних викладених у ОСОБА_6 України від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та у ОСОБА_6 України від 19.10.2017 р. №224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік».

Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими.

У своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП України, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні розяснення викладені і в п.20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29.05.2017 не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований.

Також з відповідача на користь позивача слід стягнути індексацію заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати в сумі 1908 грн. 15 коп.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн., то судом встановлено наступне. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає, що доводи позивача про порушення його законних прав відповідачем , яке полягало у невиплаті нарахованої заробітної плати, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, суд враховує період часу, протягом якого заробіток позивачеві не виплачено.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 133 та ч.1-3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 ст.134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в звязку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

16.10.2018 представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 подав суду розрахунок по договору про надання юридичних послуг від 05.06.2018 про надання правничої допомоги у цивільній справі №711/5858/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Азот». Згідно квитанції від 14.08.2018 позивач ОСОБА_1 оплатив 3000 грн. за юридичні послуги, згідно договору про надання юридичних послуг від 05.06.2018.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача.

А тому суд вважає, що даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. Також підлягають стягненню витрати на поштову кореспонденцію в сумі 18,00 грн.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №23326424-1 від 26.07.2018.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 115, 116, 117, 2371 КЗпП України, ст.ст. 76-81, 134, 137, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «АЗОТ» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства «АЗОТ» (18014, м. Черкаси, вул. Першотравнева, 72, код ЄДРПОУ 00203826) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, 18029, РНОКПП НОМЕР_1)середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 102580,24 грн., 1908,15 грн. інфляційних втрат, відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., витрати на поштову кореспонденцію в розмірі 18,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн., а всього 128211 (сто двадцять вісім тисяч двісті одинадцять) грн. 19 коп.

Відповідно до пп. 15.5 п.15 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до або через відповідні суди.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: ОСОБА_7