АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року (суддя Кицюк В.С.) у справі № 760/7657/17 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

27 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј від всіх видів доходів (заробітку), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 24 лютого 1995 року по 21 лютого 2005 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказувала, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ј частини з усіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року від 27 листопада 2017 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказав, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що не він не був належним чином повідомлений про дати судових засідань - 13.06.2017 та 07.07.2017, а також не отримував копії позовної заяви і ухвали про відкриття провадження у справі. Вказував, що в матеріалах справи є докази, які свідчать про те, що відповідач не проживає за адресою, зазначеною в позовній заяві, однак суд безпідставно надсилав судові повідомлення та інші матеріали за даною адресою, які відповідачем не отримувалися.

У зв'язку з тим, що він не був належним чином повідомлений про судові засідання, не зміг скористатися своїм правом щодо надання заперечень та доказів, які спростовують вимоги позивачки, зокрема те, що на його утриманні перебувають малолітня дитина від другого шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, батько непрацездатного віку, мати та брат, які мають другу групу інвалідності.

Крім цього, відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що він частково погоджується з рішенням суду в частині про стягнення аліментів у розмірі 1/8 від всіх видів заробітку (доходів).

За наведених обставин просив змінити заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року в частині розміру аліментів, встановивши його в розмірі 1/8 частини з усіх видів доходів (заробітку), в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Встановивши відповідні правовідносини та застосувавши відповідні норми матеріального права, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку щодо обв'язку обох батьків утримувати дитину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України (які були чинними на час ухвалення рішення), а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків та ухвалив законне рішення про часткове задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду щодо визначеного розміру коштів на утримання дитини та вважає його правильним виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є засновником, а також кінцевим бенефеціарним власником юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Протасівська династія». Як засновник ОСОБА_1 вніс до статутного фонду юридичної особи внесок у розмірі 4 284 000,00 грн. (а.с. 33).

У відповідності до положень частини другої статті 182 СК України (в редакції Закону № 2901-IV (2901-15) від 22.09.2005 на час постановлення оскаржуваного рішення) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, взявши до уваги вказані вище обставини та наведені положення закону, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів необхідно встановити у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що визначаючи розмір коштів, що підлягає стягненню на утримання дитини, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме що на утриманні відповідача перебуває малолітня дитина від другого шлюбу, батько непрацездатного віку, мати та брат, які мають інвалідність другої групи.

Так, звертаючись до суду з апеляційної скаргою ОСОБА_1 надав копію свідоцтва про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, копію пенсійного посвідчення, виданого ОСОБА_6, копію пенсійного посвідчення, виданого ОСОБА_7, копію пенсійного посвідчення, виданого ОСОБА_8.

Однак, надані відповідачем документи не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, які підтверджують факт утримання ОСОБА_1 малолітнього сина, батька, матері та брата, а лише свідчать про наявність родинних відносин між ними.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач зазначив, що він не проживає за адресою, зазначеною в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1

Дійсно за відомостями адресно-довідкового бюро підрозділу ГУДМС УДМС України в м. Києві ОСОБА_1 зареєстрованим по м. Києву не значиться (а.с. 16 на звороті).

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать зворотні поштові повідомлення (а.с. 23, 30). В зворотних поштових повідомленнях зроблено відмітку про те, що судову повістку вручено ОСОБА_1 за довіреністю.

В матеріалах справи міститься копія довіреності від 30.11.2010, посвідчена нотаріально, відповідно до якої ОСОБА_1 надав право представляти його інтереси, в тому числі щодо отримання документів, своєму батьку ОСОБА_6 (а.с. 48). В даній довіреності зазначено місце проживання ОСОБА_1: АДРЕСА_1 Довіреність видана на 10 років та дійсна до 30.11.2020.

За приписами ч. 5 ст. 75 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) вручення судової повістки представникові вважається врученням повістки і цій особі.

Крім цього, в матеріалах справи також міститься інша нотаріально посвідчена довіреність від 27 листопада 2017 року, в якій зазначено, що місце проживання ОСОБА_9 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 51).

Наведені вище обставини свідчать про те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, а тому відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 13 лютого 2018 рік.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/7657/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1324/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.