АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/925/18 Головуючий 1 інст. - Ніколаєнко І.В.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

Маміної О.В.,

за участю секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2017 року (ухваленого під головуванням судді Ніколаєнко І.В), -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування та виселення ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради зняти відповідача з реєстраційного обліку з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що 24.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О., реєстровий №1663. Відповідно до п.1.1 договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 108 800 грн., що є еквівалентом 13400 доларів США. Згідно з договором позика надається строком на 6 місяців з 24.07.2012 року до 24.01.2013 року.

З метою забезпечення виконання договору позики від 24.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О., реєстровий №1665, відповідно до якого відповідач передав позивачу в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Відповідачем, у визначений у договорі строк, зобов'язання виконано не було, грошові кошти позивачу не повернуо. 02.03.2016 року позивачем було направлено поштою відповідачу вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання, та встановлено тридцятиденний термін з моменту отримання вимоги, повернути грошові кошти за договором позики від 24.07.2012 року. Вказана вимога була отримана відповідачем 15.03.2016 року. Відтак, строк для виконання зобов'язання настав 15.04.2016 року. Відповідно до п.12 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На підставі п.12.1.1 договору іпотеки приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О. право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано позивачем за №14289650 від 21.04.2016 року. 21.04.2016 року позивач набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до теперішнього часу відповідач добровільно знятися з реєстрації відмовляється, продовжує жити у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, тим самим порушуючи його право на користування та розпорядження власністю.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що стаття 109 ЖК України не встановлює обов'язку для позивача вказувати місце проживання для вселення відповідача, що повністю узгоджується з положеннями Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні", які передбачають право будь-якої особи на вільний вибір місця проживання.Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК обов'язок зазначити адресу постійного проживання для вселення покладається на суд, а не на позивача.

Відповідач є власником інших жилих приміщень, а тому виселення його з квартири, яка була предметом іпотеки, не позбавляє останнього права на житло, проте суд першої інстанції не вжив заходів задля виявлення житла, яке може бути надане відповідачу для вселення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки - квартира за адресою: АДРЕСА_1 не була придбана за кошти позики, а позивач не зазначив іншого житлового приміщення для виселення відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.07.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О., реєстровий №1663.

Відповідно до п.1.1 договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 108 800 грн., що є еквівалентом 13 400 доларів США.

Згідно з договором позика надана строком на 6 місяців з 24.07.2012 до 24.01.2013.

З метою забезпечення виконання договору позики від 24.07.2012 між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О., реєстровий №1665, відповідно до якого відповідач передав позивачу в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачем, у визначений у договорі строк, зобов'язання виконано не було, грошові кошти позивачу не повернуті.

02.03.2016 позивачем було направлено поштою відповідачу вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання, та встановлено тридцяти денний термін з моменту отримання вимоги для повернення грошових кошти за договором позики від 24.07.2012 року. Вказана вимога була отримана відповідачем 15.03.2016 року, що підтверджується зворотнім повідомленням. Отже, строк для виконання зобов'язання настав 15.04.2016 року.

Відповідно до п.12 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

На підставі п.12.1.1 договору іпотеки приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О. право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 за №14289650 від 21.04.2016 року, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомості майна (інформаційна довідка №57992509 від 22.04.2016 року).

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК Української РСР.

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Суд обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_2 про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, оскільки ОСОБА_3 передано в іпотеку житлове приміщення, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 придбану не за рахунок коштів, отриманих за договором позики від 24.07.2012 року.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що суд з власної ініціативи повинен визначити і зазначити житлове приміщення для виселення відповідача, судова колегія нагадує, що згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодекс , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 13,367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2017 року-залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови

складено 8 лютого 2018 року.