Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

місто Київ

справа № 755/15238/15-ц

провадження № 61-610св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Марцинкевича В. А. від 07 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В. від 12 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») у серпні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило суд стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 78 226, 98 грн, а саме: за кредитом - 21 910, 52 грн, за відсотками - 1 391, 80 грн, пеня - 54 924, 66 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 782, 27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 20 лютого 2008 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 490057111. Відповідно до умов зазначеного договору позивач зобов'язувався надати відповідачу ОСОБА_3 кредит у сумі 10 064, 70 доларів США, а відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, виплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі у сумі, строк та на умовах, що передбачені договором та додатком 1 до нього, графіком погашення кредиту.

У порядку забезпечення виконання зобов'язань позичальника ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 20 лютого 2008 року уклали договір поруки № 490057111-П, відповідно до умов якого поручитель поручився за виконання позичальником обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши ОСОБА_3 у кредит грошові кошти у сумі 10 064, 70 доларів США. Позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на 16 липня 2015 року виникла прострочена заборгованість. Відповідачам надсилалась вимога про дострокове повернення кредиту, проте на момент подання позову ця вимога не виконана.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено; судом стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» суму заборгованості у розмірі 78 226, 98 грн; вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позичальником не виконано зобов'язання за кредитним договором, заборгованість не погашено, а тому з ОСОБА_3, як позичальника, та ОСОБА_4, як поручителя, підлягає солідарному стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 78 226, 98 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 21 910, 52 грн, за відсотками - у розмірі 1 391, 80 грн, пеню в розмірі 21 910, 52 грн, разом - 45 212, 84 грн, а також судовий збір із кожного з відповідачів у розмірі 226, 06 грн.

Апеляційний суд обґрунтовував рішення тим, що, задовольняючи вимоги про стягнення пені в розмірі 54 924, 66 грн, суд першої інстанції не врахував положення статей 551, 616 ЦК України та не взяв до уваги, що розмір пені значно перевищує розмір боргу, а тому суд апеляційної інстанції зробив висновок, що розмір пені підлягає зменшенню з 54 924, 66 грн до 21 910, 52 грн. Зважаючи на наведене та з урахуванням того, що суд першої інстанції не зазначив усіх складових загального розміру боргу, суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення по суті позовних вимог.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернулися із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просять суд касаційної інстанції скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено належним чином наявні у справі докази, необґрунтовано прийнято розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що з 01 вересня 2008 року відсоткова ставка за користування кредитом становить 15,5 %. У той час, як номінальна відсоткова ставка за користування кредитом відповідно до пункту 2.2 кредитного договору складає 13 %. Процедура зміни відсоткової ставки за кредитним договором відповідно до пункту 6.2. банком не дотримана.

Незважаючи на недоведеність обставин, без отримання додаткових доказів, суд апеляційної інстанції визнав правомірними вимоги банку про стягнення заборгованості, не встановивши факту її наявності. Заявник наполягає на наявності переплати за кредитним договором, що можливо встановити при порівнянні сум, належних до сплати відсотків за графіком погашення заборгованості від 20 лютого 2008 року, а також сум, належних до сплати відсотків після підвищення відсоткової ставки 01 вересня 2008 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій також не враховано, що в пункті 5.4. договору поруки визначено, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення. Суди першої та апеляційної інстанцій не застосували правило частини першої статті 559 ЦК України, за якою порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

За твердженнями заявників суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, фактичні обставини, що встановлені в рішеннях, не підтверджені наявними у справі доказами, а тому наявні підстави для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 24 жовтня 2016 року цивільну справу за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду. Ухвалою від 08 листопада 2016 року зупинено виконання заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - ЦПК України 2017 року), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 04 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 лютого 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 490057111, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти у розмірі 10 064, 70 доларів США з номінальною відсотковою ставкою 13 % річних та датою остаточного повернення кредиту 20 лютого 2015 року.

ЗАТ «Альфа-Банк» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надав ОСОБА_3 кредит у розмірі, встановленому договором, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача ОСОБА_3 Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не сплачував. У зв'язку з зазначеними порушеннями позичальником взятих на себе зобов'язань заборгованість за кредитом станом на 16 липня 2015 року склала 991, 10 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становила 21 910, 52 грн; за відсотками - 62, 96 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складала 1 391, 80 грн; пеня - 2 484, 46 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складала 54 924, 66 грн.

У порядку забезпечення виконання зобов'язань між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 20 лютого 2008 року укладено договір поруки № 490057111-П, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_4 як поручитель поручилася за виконання позичальником обов'язків, що виникли на підставі основного договору.

З 01 вересня 2008 року в односторонньому порядку банком підвищена відсоткова ставка за користування кредитними коштами з 13 % до 15, 5 % річних. Пунктом 6.2. кредитного договору передбачено, що банк має право змінити розмір відсотків за користування кредитом у разі зміни ситуації на світових фінансових ринках або на фінансовому ринку України, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів, змін у чинному законодавстві тощо. Зміна розміру відсоткової ставки за кредитом здійснюється за правилом, відповідно до якого відсоткова ставка підвищується у разі підвищення вартості кредитних ресурсів. Про зміну розміру відсоткової ставки за кредитом та внесення у зв'язку із цим змін у додаток 1 до договору банк повідомляє позичальника за 7 днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника, зазначену в розділі 1 договору. У зв'язку зі зміною відсоткової ставки у разі настання події, незалежної від волі сторін, позичальник цим надає свою згоду на внесення змін до додатка 1 до кредитного договору та викладення додатка 1 у новій редакції. Сторони погоджуються, що оновлений додаток № 1 набуває чинності з дати зміни розміру відсоткової ставки. Оновлений розрахунок сукупної вартості кредиту та графік платежів за кредитом, який скасовує попередній і стає невід'ємною частиною договору, позичальник отримує в банку самостійно.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ЗАТ «Альфа-Банк» направило рекомендований лист ОСОБА_3 про зміну умов кредитного договору та підвищення відсоткової ставки до 15, 5 % річних у зв'язку із зміною ситуації на світових фінансових ринках, у тому числі на фінансовому ринку України.

Втім, зважаючи на встановлені фактичні обставини у справі та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, висновки судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості позовних вимог є помилковими, спростовуються доказами, що досліджені судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи, а також доводами заявників.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що ОСОБА_3 не виконав вимоги кредитного договору щодо сплати кредиту, відсотків та інших платежів. Судами не взято до уваги, що банк в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку з 13 % на 15,5 %, не повідомивши про це належним чином позичальника та поручителя відповідно до процедур, визначених кредитним договором та договором поруки.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин, Верховний Суд виходить із системного аналізу таких норм права.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягли домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У спірних правовідносинах така процедура передбачена умовами пункту 6.2. кредитного договору.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

У разі підвищення банком відсоткової ставки з'ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (чинних на момент зміни відсоткової ставки), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий же правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що у матеріалах справи наявні відомості про те, що банк направляв позичальнику повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки, проте судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, чи вручено воно позичальнику, не досліджено періоду та дотримання процедури направлення такого сповіщення позичальнику. Верховний Суд врахував, що ПАТ «Альфа-Банк» до суду надано лист про направлення повідомлення ОСОБА_3, втім банк не надав доказів своєчасного його направлення позичальнику відповідно до процедури, передбаченої пунктом 6.2. кредитного договору, зокрема у семиденний строк до настання таких змін шляхом направлення рекомендованого повідомлення поштового відправлення, а також про вручення такого повідомлення позичальнику. Судом має бути враховано, що незважаючи на неодноразові звернення до банку та вимоги суду, відповідні документи надані не було.

Суд апеляційної інстанції без достатніх підстав зробив висновок про належне повідомлення позичальника та поручителя про збільшення обсягу відповідальності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо їх повідомлення про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором за сім днів до моменту настання таких змін у передбачений кредитним договором спосіб, а отже, висновки апеляційного суду щодо проведення зміни відсоткової ставки банком відбулось відповідно до умов кредитного договору є передчасними та ґрунтуються на припущеннях.

Зважаючи на порушення банком процедури сповіщення позичальника щодо зміни відсоткової ставки, твердження про настання змін у кредитному договорі, що підлягають виконанню сторонами є помилковими, а зміни, такими, що не настали. Розрахунок заборгованості, за яким відсоткова ставка за кредитним договором з 01 вересня 2008 року становить 15, 5 %, також є безпідставним. Враховуючи, що зміни відсоткової ставки фактично не запроваджено, розрахунок належних до сплати щомісячних платежів повинен був здійснюватися відповідно до графіка погашення заборгованості, який є додатком до кредитного договору.

Оскільки збільшення відсоткової ставки можна вважати незначним, на 2, 5 %, позичальник, сплачуючи щомісячні платежі, міг не усвідомлювати настання збільшення розміру платежу, а отже, його дії не можна вважати такими, що свідчать про погодження з змінами в договорі, що настали.

Зважаючи на наведене, доводи заявників щодо наявності підстав для припинення поруки у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя відхилені Верховним Судом. Під час касаційного розгляду справи інших підстав для припинення поруки не встановлено.

Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено у системному аналізі та не надано правової оцінки графіка платежів за кредитним договором, який є додатком до нього, а також розрахунку заборгованості за цим кредитним договором, складеним банком з урахуванням зміни/без зміни відсоткової ставки та фактичними платежами боржника. Таким чином, судами попередніх інстанцій не встановлено розмір та наявність фактичної заборгованості відповідачів перед банком.

Зважаючи на встановлення Верховним Судом порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час розгляду цієї справи, зокрема недослідження судами дотримання банком процедури зміни відсоткової ставки за кредитним договором, графіку платежів та розрахунку заборгованості, суд касаційної інстанції зробив висновок про скасування заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Зробивши висновок про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, постановлених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, не поновлює їх виконання, оскільки з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста від 12 квітня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик