Справа № 640/1961/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2018 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Давіденко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_2, в якій просить висилити ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться за адресою м. Харків пров. 2-й Кільцевий б. 5. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що будинок №5 про пров. 2-й Кільцевий в м. Харків належить позивачу на праві приватної власності. Позивач та відповідач проживали однією сімєю та мають дітей- Карпенко Данііла Сергійовича ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 Сімейні стосунки між сторонами не склались, однак відповідачка зареєстрована та мешкає на теперішній час у спірному будинку. Позивач зазначає, що відповідачка зловживає спиртними напоями, водить сторонніх осіб, вчиняє з ними сварки, що негативно впливає на позивача та дітей. Крім того, позивач зазначає, що відповідач жодним чином не бере участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг. Оскільки поведінка відповідача порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних страждань та негативно впливає на дітей, він просить висилити ОСОБА_2 зі спірного будинку відповідно до ст.. 116 Житлового кодексу.

В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач надала до суду письмові заперечення, відповідно до яких зазначає, що з 1998року по 2005рік вона перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сімєю. Сторони мають дітей ОСОБА_3 Данііла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживали однією сімєю за адресою м. Харків пров. 2-й кільцевий б. 5. З 2015року позивач та відповідач припинили сімейні відносини, однак продовжують мешкати в одному будинку. Позивач сплачує комунальні послуги та доглядає за будинком. Між сторонами склалися неприязні стосунки, однак відповідач зазначає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користуватись займаним приміщенням, а тому підстави для її виселення відсутні.

В судовому засідання відповідач та її представник проти задоволення позову також заперечували.

Ухвалою суду від 03.03.2017року провадження у справі було відкрито.

Суд, дослідивши зібрані в справі докази, вислухавши пояснення сторін, свідчення допитаного в судовому засідання свідка ОСОБА_4. приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою м. Харків пров. 2-й Кільцевий в м. Харків на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2001 року, який зареєстрований 07.12.2001 року у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 42011.

Позивач та відповідач мають спільних дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 21.05.199 р.н., що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей.

Відповідач зареєстрована та мешкає за адресою м. Харків пров. 2-й Кільцевий б. 5.

Суд зазначає, що питання пов»язані з користуванням жилими приміщеннями в будинках належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано нормами глави 6 Житлового кодексу УРСР та ст.. 405 Цивільного кодексу України.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст..ст.386, 391 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Ч.4 ст.9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачка вселилась та зареєстрована у спірному будинку зі згоди власника, тобто позивача, як член сім»ї власника оскільки договір найму між сторонами не укладався. Після припинення проживання у громадському шлюбі позивач виділив для проживання відповідачу дві кімнати (визнано сторонами) .

Відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) будинку не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, згідно ч.1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, для виселення відповідача з належного позивачеві будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду висновки правоохоронних органів щодо звернення позивача з приводу сварок, які вчиняє відповідачка, та відеозапис з виклику поліції, однак з наданих доказів не вбачається порушень з боку відповідача правил співжиття чи систематичного застосування до відповідача передбачених законом заходів попередження з боку суду чи правоохоронних органів, які не дали позитивного результату.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 засвідчив, що позивач та відповідач мешкають в спірному будинку та мають двох дітей. Він чув розмови про наявність між сторонами сварок, однак свідком скандалів він не був. Також зазначив, що бачив відповідачку неодноразово на підпитку та бачив у неї гучні компанії, ОСОБА_1 участі у цих компаніях не приймав.

Однак, зазначені свідчення не доводять підстав для виселення, які передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України, крім того, суд враховуює, що між ними склались неприязні стосунки.

Також позивачем не надано доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує житлове приміщення. Натомість відповідачем надано до суду довідку з Обласного наркологічного диспансеру. Що вона на обліку не перебуває та копії квитанцій про сплату нею за електроенергію та Інтернет.

Тобто, в супереч приписам діючого законодавства, позивачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт наявності передбачених законом підстав для висилення відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити в звязку з його недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319,383,391, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,81,263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив :

В задоволені позову ОСОБА_1 (61000, м.Харків, пров. 2-й Кільцевий, б.5 ) до ОСОБА_2 (61000, м.Харків, пров. 2-й Кільцевий, б.5) про виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Суддя Бородіна Н.М.