Номер провадження: 22-ц/785/1713/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

25 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось до суду з указаним позовом.

Зазначало, що між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № BLaЖГА00070214 від 05 вересня 2011 року, за яким надано кредит на споживчі цілі в розмірі 14000 грн. під 17 % річних за користування коштами з комісією за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту та терміном повернення коштів до 05 вересня 2013 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, банк просив суд стягнути з боржника ОСОБА_3 заборгованість станом на 17 серпня 2015 року в загальній сумі 43952,62 грн. (а.с.2-3).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, просив застосувати строк спеціальної позовної давності до вимог про стягнення плати за пропуск платежів (а.с.127-129).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором № BLaЖГА00070214 від 05 вересня 2011 року в сумі 43952,62 грн. (а.с.103, 104-106).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Неправильність рішення суду апелянт мотивував порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с.186-191).

В запереченнях на апеляційну скаргу представник банку просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів (а.с.146-149, 167-168,180-183).

Представник позивача, який був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 06 лютого 2018 року, не з'явився, надавши клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності (а.с.153,173,185).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки відповідач порушив взяті за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного повернення суми кредиту, процентів та комісії за управління кредитом, що призвело до утворення заборгованості.

Колегія суддів повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не може з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.509 ЦК України). Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Судом встановлено, що 05 вересня 2011року між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № BLаЖГА00070214, згідно з яким відповідач на споживчі цілі отримав кредит в розмірі 14000 грн. під 17 % річних за користування коштами з комісією за управління кредитом в розмірі 1,75 % від суми кредиту, з терміном повернення коштів 05 вересня 2013 року. Повернення кредиту, процентів за користування коштами, сплата комісії підлягали здійсненню згідно графіку, що є додатком № 1 до договору (а.с.4-6,7, 187-193, 194).

На підставі постанови правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», відповідно до якого із 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с.13).

Згідно розрахунку за договором № BLaЖГА00070214 від 05 вересня 2011 року заборгованість станом на 17 серпня 2015 року складала у загальній сумі 43952,62 грн., з них: за кредитом 5193,14 грн., за процентами 2308,27 грн., з комісії за РО 1960 грн., плата за пропуск платежів 34491,21 грн. (а.с.12).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за кредитом 5193,14 грн., за процентами 2308,27 грн.

Розглядаючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії за управління кредитом в сумі 1960 грн., яка розрахована позивачем відповідно до пункту 4 спеціальної частини договору, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з п.п.1.6, 2.4.2 загальної частини та п.4 спеціальної частини договору від 05 вересня 2011 року, укладеного між сторонами, за обслуговування кредиту встановлена щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом, що становить 1,75 % від суми кредиту 14000 грн., тобто 245 грн. щомісяця (а.с.4-6,7, 187-193,194).

Оскільки з п.1.3 договору вбачається, що банк надав позичальнику кредит на поточні потреби (а.с.188), то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Беручи до уваги, що позивач всупереч пункту 3.6 постанови Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року встановив платежі (комісійну винагороду) за обслуговування кредитом, які відповідач повинен був щомісячно сплачувати на користь Банку за дії, що Банк здійснював на власну користь, та, враховуючи те, що суд повинен забезпечити особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, колегія суддів вважає, що пункти 1.6, 2.4.2 загальної частини договору та пункт 4 спеціальної частини договору, якими встановлено сплату комісії за управління кредитом є нікчемними, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь простроченої комісійної винагороди за управління кредитом у розмірі 1960 грн. задоволенню не підлягають.

Не можна погодитись й з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги банку про стягнення плати за пропуск платежів в сумі 34491,21 грн. з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Частиною третьою статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). Позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України).

Згідно з п.4.3. договору, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3, від 05 вересня 2011 року у випадку прострочення позичальником сплати або не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена у п. 9 спеціальної частини договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань.

Як установлено судом, відповідно до п. 9 спеціальної частини договору ставка пені - 0,50 %, пеня розраховується за методом «Факт/360» (метод «Факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів).

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13).

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що останній платіж відповідачем був здійснений в період з 06 січня 2013 року по 05 лютого 2013 року (а.с.12). Згідно графіку погашення заборгованості, який є додатком до кредитного договору, наступний платіж повинен бути здійснений ОСОБА_3 05 березня 2013 року, який відповідач не здійснив (а.с.7,12).

Оскільки позивач повинен був дізнатися про порушення свого права з моменту неотримання чергового платежу 06 березня 2013 року, а позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» зареєстрований в суді першої інстанції 25 серпня 2015 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову.

ОСОБА_3 в суді першої інстанції до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки (а.с.66-71), відтак, спеціальна позовна давність в один рік підлягає застосуванню до в имог про стягнення неустойки (пені).

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість по пені (плата за пропуск платежів) за період з 06 квітня 2015 року по 17 серпня 2015 року становить 34491,21 грн. (а.с. 12). При цьому за період з 06 квітня 2015 року по 05 травня 2015 року, тобто за один місяць, нарахована пеня в сумі 29610,90 грн., яка фактично розрахована банком у відповідності до вимог п.4.3. загальної частини договору за період з моменту неотримання чергового платежу: з 06 березня 2013 року по 05 травня 2015 року.

Враховуючи вимоги п. 4.3 загальної частини та п.9 спеціальної частини кредитного договору, що пеня розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом) та нікчемність умови договору про нарахування комісії за управління кредитом, колегія суддів вважає, що пеня за період з 25 серпня 2014 року по 17 серпня 2015 рік становить 13428,58 грн. (ставка пені 0,5% від простроченої заборгованість 7501,41 грн. (тіло 5193,14 + відсотки 2308,27) становить 37,51 грн. помножена на фактичну кількість днів за вказаний період 358 дорівнює 13428,58 грн.).

Крім того, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини п'ятої статті 12 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Пеня в розмірі 13428,58 грн. значно перевищує розмір збитків, який є рівним сумі неповернутого кредиту та не сплачених процентів (5193,14 грн. + 2308,27 грн. = 7501,41 грн.). Крім того, наявні інші обставини, які мають істотне значення, а саме: тривала тяжка хвороба і смерть батьків та тестя відповідача ОСОБА_3, матеріальне становище останнього тощо (а.с.131-135). Дане в сукупності є підставою для застосування частини 3 статті 551 ЦК України та визначення до стягнення пені на рівні розміру збитків, а саме в розмірі 7501,41 грн.

Зазначений розмір пені є реальною, необхідною, помірною, а також розумною сумою.

Таким чином, з ОСОБА_3 за кредитним договором № BLаЖГА00070214 від 05 вересня 2011 року підлягає стягненню заборгованість станом на 17 серпня 2015 року в загальній сумі 15002,82 грн., яка складається з:

- прострочення повернення кредиту (тіло) в сумі 5193,14 грн.;

- процентів в сумі 2308,27 грн.;

- пені в сумі 7501,41 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення плати за пропуск платежів, з огляду на те, що кредитним договором, укладеним між сторонами по справі, не встановлена така фінансова санкції як «плата за пропуск платежів» є необґрунтованими, оскільки стягувана сума фактично є пенею, що передбачено п. 4.3. договору, а та обставина, що банк використав у своїй позовній заяві зазначений термін, жодним чином не змінює природу такої фінансової санкції.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, з огляду на відсутність інформації стосовно простроченої заборгованості ОСОБА_3 перед банками України станом на 28 квітня 2017 року в Єдиній Інформаційній системі «Реєстр позичальників» не ґрунтуються на законі. З 20 березня 2015 року в ПАТ «ВіЕйБі Банк» розпочато процедуру ліквідації (а.с.13), у відповідності до вимог ст. 29 Закону України «Про систему гарантування вкладі фізичних осіб» Фондгарантування вкладів фізичних осіб, являючись отримувачем та розпорядником коштів Державного бюджету України, набув право кредитора банку.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що на момент подачі позовної заяви позивач був звільнений від сплати судового збору, та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь держави в сумі 243,60 грн. (150 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але не менш 243,6 грн., згідно підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» до змін 01.09.2015р.).

Керуючись ст. ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3 про стягнення комісії за управління кредитом в сумі 1960 грн. та плати за пропуск платежів в сумі 34491,21 грн. скасувати.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» (код ЄДРЮО та ФОП 19017842) заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2011 року станом на 17 серпня 2015 року у розмірі 15002 (п'ятнадцять тисяч дві) грн. 82 коп., яка складається з: прострочення повернення кредиту в сумі 5193 (п'ять тисяч сто дев'яносто три) грн. 14 коп.; прострочення процентів в сумі 2308 (дві тисячі триста вісім) грн. 27 коп.; та пені за несвоєчасне погашення кредиту (плати за пропуск платежів) в сумі 7501 (сім тисяч п'ятсот одна) грн. 41 коп.

Відмовити публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» у задоволенні вимог до ОСОБА_3 про стягнення комісії за управління кредитом (комісії за РО).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков