ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року

м.Суми

Справа №591/2252/17

Номер провадження 22-ц/788/164/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2017 року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом, в якому після уточнення, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4 на користь опікуна ОСОБА_1 аліменти за минулий час за 2 роки 5 місяців за період з грудня 2014 року по квітень 2017 року включно на утримання сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Свої вимоги мотивує тим, що батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шлюб між якими було розірвано у 2003 році. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10.06.2003 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини усіх видів доходів громадян щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В 2014 році ОСОБА_5 померла. З моменту смерті повне матеріальне утримання дитини здійснював дідусь та бабуся ОСОБА_1, яка з 26.02.2015 року за рішенням суду призначена піклувальником над неповнолітнім. Після смерті матері дитини аліменти від відповідача перестали надходити. У 2015 році ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відділу ДВС з приводу припинення сплати аліментів відповідачем на утримання дитини, в результаті чого їй було надано відповідь, що виконавче провадження завершено у звязку зі смертю стягувача. ОСОБА_1 ніяких постанов про завершення виконавчого провадження не отримувала, про завершення виконавчого провадження їй не було відомо. В подальшому вона звернулась до суду з метою отримання виконавчого листа для повторного предявлення до виконавчої служби, але їй було відмовлено. Відповідач є працездатною особою, має дохід, тому зобовязаний був утримувати свого сина у зазначений період.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.12.2017 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 аліменти за минулий час за період з грудня 2014 року по квітень 2017 року включно на утримання сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і аліменти виплачувати опікуну ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 640,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки стороною позивача не було доведено факт вжиття заходів щодо одержання аліментів та факт його ухилення від їх сплати, про сплату аліментів до нього не звертались. Вказує, що у період з грудня 2014 року по цей час у судах різних інстанцій розглядалась справа за позовом ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_2, який вона обґрунтовувала, зокрема, його ухиленням від сплати аліментів та ненаданні допомоги на утримання сина, тому і не зверталась до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. До того ж, відповідач неодноразово, під час розгляду справи про позбавлення батьківських прав, заявляв клопотання про стягнення з нього аліментів на користь сина, а матеріалами вказаної справи доведено, що ОСОБА_1 було відомо про припинення відрахування аліментів у звязку зі смертю стягувача, про що вона вказувала у відповідних заявах. Зазначає, що ним неодноразово надсилались аліменти через поштове відділення, а заборгованість по сплаті аліментів, присуджених за рішенням суду з травня 2017 року, відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просить скаргу відхилити, а рішення залишити без змін. Вказує, що опікун ОСОБА_1 вжила всіх заходів щодо одержання аліментів з відповідача на користь дитини, що підтверджується відповідними звернення до органів державної влади. Крім того, відповідач повинен був у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу сину, натомість у спірний період сплатив лише чотири рази по 500,00 грн., що значно менше розміру аліментів, присуджених за рішення суду.

Відповідач в судовому засіданні доводи скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представники позивача просили скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Відповідно до п. 3 розділу ХIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних суддів у відповідних апеляційних округах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 - опікуном неповнолітнього ОСОБА_2, було доведено факт вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача на користь дитини, та неодержання їх по незалежними від неї причинам.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шлюб між якими було розірвано 11.03.2003 року (а.с. 6, 15).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10.06.2003 року, з урахуванням ухвали цього суду від 15.07.2003 року про виправлення помилки, на користь ОСОБА_5 стягнуто з відповідача ОСОБА_4 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_2, 04.02.2001р. народження, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно до досягнення дитиною повноліття починаючи з 13.03.2003 року.

11.11.2014 року ОСОБА_5 померла (а.с. 7).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26.02.2015 року, що набрало законної сили, встановлено піклування над неповнолітнім ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та призначено його піклувальником ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено за необґрунтованістю, попередивши ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до виховання неповнолітнього ОСОБА_2 (а.с. 8-10).

З відповіді Ковпаківського відділу ДВС м. Суми від 19.01.2017 року, адресованої адвокату ОСОБА_3, вбачається, що у відділі ДВС з 29 грудня 2010 року перебувало виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно на утримання ОСОБА_2 18.12.2014 року виконавче провадження було завершене у звязку зі смертю стягувача. Копії постанови про завершення виконавчого провадження було направлено боржнику до відома та до суду разом з виконавчим документом (а.с. 12, 13).

За зверненням ОСОБА_1 до Зарічного районного суду м. Суми із завою про видачу виконавчого листа з приводу стягнення аліментів за вказаним рішенням суду 2003 року, відповіддю голови цього суду від 24.03.2017 року було відмовлено у задоволенні такої заяви (а.с.14).

Також встановлено, що ОСОБА_4 на перебуває у зареєстрованого шлюбі з ОСОБА_6, від якого має сина Артура, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 28, 29).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28.11.2016 року, відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, відносно сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Попереджено ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків покладено на орган опіки та піклування Вирівської сільської ради, службу у справах дітей Білопільської райдержадміністрації.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 11.07.2017 року, що набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним повноліття, починаючи стягнення з 03.05.2017 року (а.с. 67-68).

Отже, з моменту завершення примусового виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10.06.2003 року, а саме з 18.12.2014 р., незважаючи на існування зобов'язання сплачувати аліменти, відповідач добровільно рішення суду не виконував, незважаючи на спроби піклувальника ОСОБА_1 отримати виконавчий лист для відновлення виконання цього рішення у примусовому порядку. Тільки з прийняттям 11.07.2017 року Білопільським районним судом Сумської області рішення щодо стягнення на користь ОСОБА_1 аліментів щомісячно в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним повноліття, починаючи стягнення з 03.05.2017 року, відповідач відновив сплату аліментів на утримання сина.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Місцевий суд правильно виходив з того, що піклувальник вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача на утримання онука, який ухилявся від їх сплати необґрунтовано, посилаючись на відсутність судового рішення за зверненням ОСОБА_1

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, батьки зобовязані утримувати дитину увесь час до досягнення нею повноліття, і закон передбачає можливість стягнення за рішенням суду аліментів за минулий час, але не більш як за три роки, у разі доведеності належними та допустимими доказами позивачем за таким позовом про факт вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержання у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати.

Статтею 182 СК України, в редакції від 17.05.2017 року, визначені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, в редакції чинній на час звернення до суду, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою ст. 183 цього Кодексу визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Отже, визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 на рівні 1/4 частини усіх доходів відповідача, суд першої інстанції, керуючись нормами до статей 12, 81 ЦПК України, вірно виходив з представлених сторонами доказів і врахував наявність у відповідача іншої дитини від другого шлюбу Артура, ІНФОРМАЦІЯ_3, який перебуває на його утриманні.

Викладені відповідачем доводи апеляційної скарги про його клопотання в суді про стягнення з нього аліментів у судовому порядку не свідчать про відсутність з його боку ухилення від сплати аліментів присуджених за рішенням суду та не виправдовує, оскільки останній не проявив ініціативи щодо подання заяви за місцем роботи про утримання з його доходу аліментів на утримання сина у розмірі присудженому рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10.06.2003 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно зясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 16 березня 2018 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

ОСОБА_7