П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «РівнеАзот»,

розглянула в порядку письмового провадження в м. Рівному апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «РівнеАзот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року, ухваленого в складі судді Смолій Л.Д., повний текст якого складено 29 листопада 2017 року, у справі №569/13329/17,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «РівнеАзот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено.

Стягнуто з ПАТ«Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 12 липня 2017 року в сумі 26 037,49 грн.

Вирішено питання про судовий збір.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судом не враховано, що вина ПрАТ "Рівнеазот" у невиплаті належних працівникові сум при звільненні відсутня, оскільки відповідач не отримав всіх належних сум за надані послуги від РОВКП "Рівнеобводоканал. Зазначає, що судом залишено поза увагою, що з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежено поставку природного газу, що позбавляє виробляти продукцію. Вказує, що порушуючи строки розрахунку із звільненими працівниками ПрАТ "Рівнеазот" діє у стані крайньої необхідності, а тому з врахуванням вимог ч.2 ст. 1171 ЦК України суд першої інстанції повинен звільнити частково або повністю відповідача від відшкодування шкоди.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 12 липня 2017 року в розмірі 26 037,49 грн. суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 47 та частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Крім того слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на ПрАТ "Рівнеазот", а 31 березня 2017 року звільнена з роботи на за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, згідно ст. 38 КЗпП України. Розрахунок при звільненні з позивачем роботодавцем проведено не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 12 липня 2017 року є обґрунтована, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні.

Разом з тим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що невиплата заробітної плати відбулась у стані крайньої необхідності, що є підставою для звільнення відповідача від відшкодування шкоди, оскільки право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку є абсолютним і виникає із трудових правовідносин, і до вказаних правовідносин не можуть застосовуватись норми, які випливають із деліктних зобов'язань, оскільки правила ст. 1171 ЦК України застосовуються при вирішенні спору, що стосуються відшкодування шкоди.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача, як роботодавця, у невиплаті заробітної плати відповідача, оскільки подані ним докази, зокрема, рішення міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі про призупинення дії антидемпінгових мит та рішення Господарського суду Рівненської області про стягнення з ОВКПВ КГ "Рівнеоблводоканал" на користь ПрАТ "Рівнеазот" заборгованості, жодним чином не свідчать про відсутність вини відповідача щодо невиплати заборгованості із заробітної плати позивачу.

Розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 12 липня 2017 року відповідачем не спростований.

Інші доводи апеляційної скарги, правильності висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «РівнеАзот» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: