АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/1149/17 Номер провадження 22-ц/786/385/18Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

секретаря Ткаченко Т.І.,

за участі: позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, про визнання втратившими право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначав, що згідно договору дарування від 24 липня 2017 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, в якій зареєстровані і проживають відповідачі по справі. Вказав, що останні відмовляються добровільно звільнити квартиру, що порушує його права вільно володіти і користуватися власним майном.

Просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 без надання іншого місця проживання з подальшим зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити оскаржуване рішення, ухваливши нове про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору дарування квартири від 24 липня 2017 року, ОСОБА_6, як власник 2/3 частини квартири, і ОСОБА_3, як власник 1/3 частки квартири, передали безоплатно у власність у відповідних частках кожний, а ОСОБА_2 прийняв у власність у цілому квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 22,9 кв.м., загальна площа квартири складає 41.1 кв.м. (а.с. 5-6).

Відповідно до довідки об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Віче» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 4).

Згідно відповідей на запити суду Зіньківська міська рада повідомила, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстровані в АДРЕСА_2 (а.с. 12-13).

У ході судового розгляду встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 являлися членами сім'ї ОСОБА_3, однак, із ОСОБА_2 у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР у родинних відносинах не перебувають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, хоч і припинили бути членами сім'ї власника житлового приміщення, однак, продовжують у ньому проживати, а тому підстави для їх виселення відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці керується п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник житлового будинку, квартири згідно зі ст. 383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 і від 15 травня 2017 року у справі 6-2931цс16.

Судом достеменно встановлено, що на підставі договору дарування від 24 липня 2017 року власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_2, з яким відповідачі по справі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у родинних зв'язках не перебувають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку із набуттям позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, відповідачі, як члени сім'ї колишнього власника, що мали похідне право користування жилим приміщенням, втратили право користування цією квартирою і на вимогу власника не звільняють її, чим чинять перешкоди в користуванні його власністю, а тому позивач має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні ним права власності шляхом їх виселення.

Однак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про зняття відповідачів із реєстрації місця проживання.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про, зокрема, позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення.

Згідно положень ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Разом з тим, до участі у розгляді даної справи не було залучено орган реєстарції до компетенції якого віднесено питання реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб, хоча вимога про зобов'язання вчинити вказані дії може бути заявлена лише до такого органу, як відповідача.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення з нього відповідачів, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, шляхом виселення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, з квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ Ю. В. Дряниця

Судді: /підпис/ Л. І. Пилипчук

/підпис/ О. В. Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю. В. Дряниця