Справа № 161/1161/18
Провадження № 2/161/1250/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

12 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Гринь О.М.

з участю секретаря - Муригіної А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.

Позов обґрунтовує тим, що 04 серпня 2017 року вона на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на вказане нерухоме майно підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказує, що на час оформлення договору купівлі-продажу відповідач був прописаний в квартирі, яка продавалась, за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач не мав права власності на вказану квартиру та зобов'язався впродовж двох тижнів звільнити продану квартиру від своїх особистих речей та знятись з реєстрації місця проживання в добровільному порядку. Також зазначає, що відповідач виселився з придбаної нею квартири, однак не знявся з місця реєстрації, що порушує її права власника, перешкоджає завершити оформлення будинкової книги та субсидії.

З огляду на наведене, просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1; зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, представник позивача в заяві від 12 березня 2018 року просить розгляд справи здійснювати без участі сторін.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Бойко Н.М., зареєстровано реєстрі за №460 (а.с.11).

Крім того, з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 здійснено 04 серпня 2017 року (а.с.13).

З копії будинкової книги А №113744 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 встановлено, що в квартирі за вищевказаною адресою зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с.17).

За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області місце проживання ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано з 20 січня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

За змістом пунктів 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно правової позиції викладеній у справі №6-709цс16, що переглядалася Верховним Судом України, аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Оскільки відповідач зареєстрований та проживав у спірній квартирі як член сім'ї попереднього власника квартири, суд вважає, що право позивача передбачене ст.ст.317, 319 ЦК України як власника житлового приміщення підлягає захисту, а право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

На підставі викладеного, суд вважає правильним обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, як то визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 березня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду О.М. Гринь