РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

за участю перекладача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить відшкодувати їй витрачені кошти на проведення позивачем газу в сумі 6824,90 грн., та просить їй передати пральну машину «BOSH» в рахунок вказаної суми, що зменшить вказану суму в п.1 на 1000,00 грн. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 26.02.2015 року Апеляційним судом Харківської області було затверджено між позивачем та відповідачем мирову угоду, відповідно до якої між сторонами було досягнуто домовленість, що житловий будинок №21 та надвірні будівлі про пров. Муромському у м. Харкові, які належать їм по ? частині, та поділені в натурі на дві частини у відповідності до ІІІ-ІV варіанту поділу житлового будинку, запропонованого висновком судово-будвельної технічної експертизи №6559/10102/10103 від 30.09.2014 року. Також відповідно до вищевказаної мирової угоди та рішення Апеляційного суду Харківської області було вирішено обладнати кожну квартиру самостійними системами опалювання та електропостачання, тобто мається на увазі, що у кожній квартирі має бути своє електропостачання на усі електроприлади які установлені в будинку, так і на прибудинковій території, чи на виділеній земельній ділянці. Після поділу майна газопостачання, яке проводила матір сторін, у будинку залишилось відповідачу, а позивачка самостійно за власні кошти проводила до своєї частини будинку газопостачання, сплативши за це власні кошти, тому просить відшкодувати їй половину вартості коштів., які були сплачені позивачем за проведення газопостачання, та також просить викупити у відповідача пральну машину за 1000,00 грн.

Позивач, яка була присутньою в судовому засіданні разом з перекладачем, свої уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є рідними сестрами, та після смерті своєї матері успадкували кожна по ? частині житлового будинку разом з надвірними будівлями за адресою: м. Харків, пров. Муромський, буд. 21.

Між сторонами виник спір щодо користування спільним майном, у звязку з чим, позивач звернулась до суду до відповідача, в подальшому між сторонами була досягнуто мирова угода, але рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено. Позивач не погодилась з вказаним рішення, та оскаржила дане рішення в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.02.2015 року, вказане рішення суду було скасоване, та заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про затвердження мирової угоди задоволено, та визначено порядок користування житловим будинком №21 та надвірними будівлями по пров. Муромському в м. Харкові у відповідності до ІІІ-ІV варіанту поділу житлового будинку, запропонованого висновком судово-будівельної технічної експертизи №6559/10102/10103 від 30.09.2014 року, з визначенням грошової компенсації та здійсненням відповідних переобладнань. Зокрема, визначено, що сторони обладнують кожну квартиру самостійними системами опалювання і електропостачання. Щодо згоди на проведення окремого газопостачання між сторонами визначено не було.

У звязку з тим, що позивач змушена провести собі окреме газопостачання, за яке нею відповідно до наданих чеків, було сплачено 13650,64 грн., у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача 6824,90 грн.

Відповідно до статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до ст. 208 ЦПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. У разі невиконання затвердженої мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Згідно ч.1,4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов'язує.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Стаття 358 Цивільного кодексу України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном. що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, рішення суду, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачка зверталася до відповідачки з відповідними пропозиціями, а відповідачка їй безпідставно відмовила чи, щонайменше, ухилялася від обговорення питання щодо відшкодування витрат на газопостачання,

позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт погодження (договору) з відповідачкою, що вона повинна здійснити відшкодування їй вказаних витрат в разі проведення окремого газопостачання, укладеною мировою угоду про зобовязання сторін щодо обладнання кожної квартири окремою системою газопостачання не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що проведення позивачкою ремонтних робіт в домоволодінні, а саме встановлення газового обладнання, було зроблено нею особисто, без жодних узгоджень з відповідачкою, доказів попередньої домовленості про відшкодування відповідачкою половини вартості цих робіт, також суду не надано, як і не доведено суду, факту звернення позивачки до відповідачки з відповідними пропозиціями, на які б відповідачка їй безпідставно відмовила, чи ухилялася від обговорення питання щодо проведення окремого газопостачання в домоволодінні.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів факту погодження обсягу ремонтних робіт щодо проведення окремого газопостачання (договору або рішення суду) з відповідачкою чи неправомірних дій/бездіяльності відповідачки стосовно такої пропозиції, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні даної позовної вимоги.

Що стосується вимоги позивача про передачу їй пральної машинки в рахунок відшкодування суми за ціною 1000,00 грн. слід зазначити наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, вказана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Тобто, законом передбачено, що особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретно визначеним способом захисту свого права, визначеним статтею 16 ЦК України.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з уточненими позовними вимогами за захистом своїх прав, не врахувала того, що вона, за наявності порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи цивільного інтересу, може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту. А, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 04 березня 2018 року.

Суддя Г.А. ЗУБ