Справа № 510/1655/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.10.2018 Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 20.06.2016р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2016р.; копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.01.2017р.; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку від 03.03.2017р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 оформленого на ім'я ОСОБА_2

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1, діючий через свого представника - ОСОБА_3, звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки ОСОБА_2, зазначивши, що 20.06.2016 р. між ним та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про купівлю належного їй житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, і земельної ділянки, розміщеної за цією ж адресою, площею 0,1000 га, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - за 50 000 грн. 20.06.2016р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала документи на житловий будинок із надвірними спорудами та на земельну ділянку. У майбутньому відповідачка пообіцяла позивачу засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості та земельної ділянки в нотаріальному порядку.

Після вчинення правочину позивач організував догляд за придбаною нерухомістю та земельною ділянкою, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово звертався до відповідачки, однак ОСОБА_2 від посвідчення договору ухилялася, на прохання позивача про зустріч не реагувала, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідачка пояснила, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (20.06.2016р.) вона не рахувалася зареєстрованим власником спірного майна, а фактично володіла ним, право власності на будинок було визнано за нею в порядку спадкування за законом на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2016р., право власності на земельну ділянку - було визнано на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 16.02.2017р. і, лише після цього, право власності було зареєстровано за нею у передбаченому законом порядку. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок та земельну ділянку на себе, позивачу було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, письмовий договір купівлі-продажу від 20.06.2016р. було укладено від імені продавця, який на той час не був оформлений власником об'єктів продажу. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, і земельної ділянки він не знав і не міг знати про те, що ОСОБА_2 не мала права на відчуження нерухомості та землі, у зв'язку із тим, що вона на той час належним чином не оформила право власності на нерухомість та землю (не зареєструвала їх належним чином у відповідних органах). Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість та земельну ділянку, як добросовісним набувачем.

Як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості та земельної ділянки, згідно якої відповідачка ОСОБА_2 продала, а позивач купив житловий будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку (присадибну) за 50 тис. грн. 20.06.2016р. позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачу документи на житловий будинок і на земельну ділянку (які були в наявності) за цією ж адресою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідачки щодо житлового будинку та земельної ділянки та встановленні права на нерухомість і земельну ділянку у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок і земельну ділянку площею 0,1 га ( присадибну), за позивачем як добросовісним набувачем.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 16, 330, 388, 397, 657 ЦК України, ст. 120 Земельного кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 27.12.1995р.) право власності на:

-житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1

-земельну ділянку площею 0,1 га із кадастровим номером НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_1 виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),

що належали ОСОБА_2.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник