ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року

м.Суми

Справа №587/3290/17

Номер провадження 22-ц/788/246/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Нижньосироватська сільська рада,

третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Саумова Ніна Юріївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 12 грудня 2017 року в складі судді Черних О.М., ухваленого у м. Суми.

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

23 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 22 грудня 1993 року рішенням № 117 виконавчого комітету Нижньосироватської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області її чоловіку, як члену ОСК «Красносільський» було виділено земельну ділянку, площею 0,0490 га. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На випадок своєї смерті спадкодавець заповіту не залишив, тому позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка. У встановлений законом строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Саумової Н.Ю. із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус завела спадкову справу, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0490 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовила, посилаючись на те, що нею не надано правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності ОСОБА_3 на спадкову земельну ділянку.

Просить визнати за нею право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,0490 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 12 грудня 2017 року відмовлено у задоволеннні позову ОСОБА_1

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому вказує, що Нижньосироватська сільська рада прийняла рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 22 грудня 1993 року у СТ ОСК «Красносільський» АДРЕСА_1, площа ділянки 0,0490 га і спадкодавець мав право в будь-який час оформити право власності на вищезазначену земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1, видане 26 квітня 2017 року Ковпаківським районним у місті Суми відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Сумській області (а.с. 16).

Також з матеріалів справи вбачається, що спадкодавцю ОСОБА_3 рішенням № 117 виконавчого комітету Нижньосировотської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 22 грудня 1993 року, як члену ОСК «Красносільський», керуючись Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92 було передано безоплатно земельну ділянку, площею 0,0500 га, площі земельних ділянок підлягають уточненню при видачі державних актів на право приватної власності.

Після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа, з якої вбачається, що після його смерті спадщину прийняла його дружина ОСОБА_1, інші спадкоємці першої черги відмовились від свого права на спадщину на її користь. Проте, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Саумова Н.Ю. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0490 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовила, посилаючись на те, що нею не надано правовстановлюючого документу (а.с. 5).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до спеціально уповноважених органів державної влади із заявою щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку, передану у власність спадкодавцю до 01 січня 2002 року, не зверталась. Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач помилково просила визнати за нею право власності земельною ділянкою, що не узгоджується із вимогами земельного та спадкового законодавства, в зв'язку з чим підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до глави 7 Закону України « Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

Як передбачено ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), тобто станом на 22 грудня 1993 року, коли було прийняте рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у власність, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте, дію статті 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

У пункті 3 Декрету зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином, пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах (правова позиція Верховного суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12).

Відповідно до п. 7 Перехідних положень ЗК України громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Таким чином, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0490 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 так як технічна документація на вищезазначену земельну ділянку не виготовлялася.

Згідно абзацу 2 пункту 1 розділу X Перехідні положення до Земельного Кодексу України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Тобто, позивач не позбавлена можливості замовити технічну документацію на земельну ділянку і після її отримання звернутися до реєстраційного органу для реєстрації права власності на земельну ділянку.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук