Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 466/10137/15-ц

провадження № 61-4303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

треті особи: ОСОБА_5, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська Олена Степанівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Мікуш Ю. Р., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), треті особи - ОСОБА_5, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська О.С., про визнання права вкладника за договором банківського вкладу та права на відшкодування заборгованості.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 20 жовтня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 було укладено договір № 300131/121386/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на суму 29 000 доларів США. 10 вересня 2015 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір відступлення прав вимоги за договором від 20 жовтня 2014 року № 300131/121386/370-14 банківського строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний» на частину вкладу в розмірі 9 100 доларів США, розміщеного на вкладному рахунку, однак банк в односторонньому порядку відмовляється від виконання своїх зобов'язань за вищевказаним договором та не повертає йому кошти як вкладнику за договором депозиту.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати за ним право вкладника за договором від 20 жовтня 2014 року № 300131/121386/370-14 банківського вкладу (депозиту) «Пенсійний», укладеного з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» на частину вкладу в розмірі 9 100,00 доларів США, розміщеного на вкладному рахунку та право на відшкодування заборгованості на частину цього вкладу в розмірі 9 100,00 доларів США за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми відшкодування на підставі статей 525, 611, 615, 1058, 1060 ЦК України та пункту 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами.

Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що після запровадження в банку тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку у судовому порядку та шляхом примусового стягнення коштів. Обов'язок банку відкрити банківський рахунок виникає лише з відповідного договору, укладеного у встановленому цивільним законодавством і банківськими правилами порядку. У позовних вимогах відсутні дані про виконання позивачем вимог закону щодо порядку відкриття рахунку, звернення до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» особисто з заявою про відкриття рахунків із пред'явленням банку паспорту і укладання з ними відповідних договорів. При цьому, саме по собі укладення позивачем із вкладником ОСОБА_5 договору відступлення права вимоги за договором № 300131/121386/370-15 не створює для банку зобов'язань із відкриття та ведення банківського рахунку на ім'я позивача. Недоведеним є твердження позивача про направлення ОСОБА_5 письмового повідомлення в ПАТ «Банк «Фінанаси та кредит» про укладення договору купівлі-продажу (відступлення права вимоги) за договором банківського строкового вкладу у вересні 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 9 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право вкладника за договором від 20 жовтня 2014 року №300131/121386/370-14 банківського вкладу (депозиту) «Пенсійний», укладеного з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на частину вкладу в розмірі 9 100,00 доларів США (розміщеного на вкладному рахунку) та визнано за ОСОБА_3 право на відшкодування заборгованості на частину вкладу в розмірі 9 100,00 доларів США за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми відшкодування.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заміна кредитора у зобов'язанні за договором від 20 жовтня 2014 року № 300131/121386/370-14 банківського строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний», укладеному між ОСОБА_5 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» була здійснена у відповідності з порядком, визначеним статтями 512-517 ЦК України, а тому позивач отримав всі права вкладника на суму 9 100 доларів США.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що позивач після 18 вересня 2015 року мав право вимагати грошові кошти, які йому належать на підставі укладеного договору про відступлення права вимоги, виключно в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки задоволення кредитних вимог ОСОБА_3 в іншому порядку, ніж передбачає цей Закон, буде порушувати баланс інтересів кредиторів банку та буде суперечити цьому Закону. Позовні вимоги ОСОБА_3 були пред'явлені лише до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» лише третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог, а тому суд не вправі був задовольняти позовні вимоги за рахунок коштів третьої особи, до якої позовних вимог пред'явлено не було.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Крім того, заявник зазначала, що суд апеляційної інстанції порушуючи вимоги процесуального закону безпідставно не відклав розгляд справи, оскільки вона 17 жовтня 2016 року о 00 год. 31 хв. через електронну пошту подала до суду клопотання про перенесення судового засідання, у зв'язку з участю в іншому судовому засіданні з наданням відповідних доказів. Згідно із практикою Верховного Суду України самостійною підставою заміни кредитора в зобов'язанні є правонаступництво. Зобов'язання за договором банківського і вкладу не є такими, що нерозривно пов'язані з особою вкладника. Після підписання договору відступлення права вимоги правова природа цих коштів не змінилась, вони залишились вкладом в розумінні статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Оскільки вимога на 9 100,00 доларів США є заборгованістю за вкладом, то відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ця заборгованість має бути відшкодована за рахунок коштів Фонду в межах гарантованої суми. Заборгованість банку за вкладом за договором від 20 жовтня 2014 року № 300131/121386/370-14 банківського строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний», укладеного з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на частину вкладу в розмірі 9 100,00 доларів США не відшкодована у зв'язку з тим, що банк в особі уповноваженої особи Фонду (як орган управління банку) не надав до Фонду інформацію про включення позивача до переліку вкладників для відшкодування заборгованості за вкладом, та відповідно порушив права вкладника ОСОБА_3

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 20 жовтня 2014 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено договір № 300131/121386/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на суму 29 000,00 доларів США.

10 вересня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення прав вимоги за договором від 20 жовтня 2014 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний» на частину вкладу в розмірі 9 100,00 доларів США, розміщеного на вкладному рахунку.

При укладенні договору про відступлення права вимоги від 10 вересня 2015 року сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

17 вересня 2015 року постановою правління Національного банку України № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 18 вересня 2015 року.

Відповідно до постанови правління Національного Банку України від 17 грудня 2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 18 грудня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» й розпочато процедуру ліквідації.

Повідомлення про відступлення права вимоги за договором від 20 жовтня 2014 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний» було отримано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявською О. С. 4 січня 2016 року. (а. с. 19)

Докази отримання повідомлення про відступлення прав вимоги за строковим банківським вкладом від 20 жовтня 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - відсутні.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифікату.

Відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Судами встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»ОСОБА_5 було включено до списку вкладників, які отримують кошти в межах гарантованої суми за рахунок цільової позики Фонду, та відшкодовано 200 000 грн 6 листопада 2015 року.

Тобто, Фонд, здійснюючи виплату ОСОБА_5 гарантовану суму у розмірі 200 тис. грн виходив із його банківського строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний» на суму 29 000 доларів США.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, на момент укладання договору про відступлення права вимоги у первісного кредитора ще не виникло право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду, оскільки таке право виникає лише після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Таким чином, до позивача не переходило право первісного кредитора на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру. Вкладник ОСОБА_5 отримав гарантовану суму у повному обсязі.Отже, вкладник ОСОБА_5 не відступав своє право вимоги щодо відшкодування коштів, а використав своє право самостійно.

Враховуючи відсутність у вкладника ОСОБА_5 права на відшкодування коштів у сумі, яка перевищує граничний розмір, зазначене право до позивача не перейшло і не могло перейти на підставі договору про відступлення права вимоги.Законодавством не передбачено випадки збільшення обсягу прав на підставі договору про відступлення права вимоги.

Отже, оскільки кредиторська вимога ОСОБА_5 була акцептована Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявською О. С. у повному обсязі та була задоволена відповідно до встановленої Законом черговості, підстави для визнання за позивачем права вимоги на частину вкладу відсутні.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником Іменного депозитного сертифіката.

Із позивачем договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку не укладався, а відтак він не є вкладником банку.

Заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги щодо надання йому статусу вкладника у значенні пункту 4 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є безпідставними, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Договір про відступлення права вимоги був укладений без повідомлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та з огляду на те, що ОСОБА_3 не є вкладником у розумінні статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цей договір не створює будь-яких юридичних наслідків.

Договір відступлення прав вимоги за депозитним вкладом на суму 9 100 доларів США було здійснено з метою дроблення (розбивки) вкладу ОСОБА_5, для створення в майбутньому штучного зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на відшкодування грошових коштів за рахунок держави. Тобто, задоволення вимог позивача надало можливість ОСОБА_5 як власнику вкладу, розмір якого перевищує гарантовану Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суму 200 тис. грн отримати суми вкладів повністю, без будь-яких обмежень, що є наданням переваг цьому вкладнику перед іншими кредиторами.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції правових позицій Верховного Суду України, не заслуговує на увагу, оскільки вказані позивачем правові позиції не урегульовують правовідносини даного спору.

Крім того, доводи касаційної інстанції про поважність причин неявки представника позивача в судове засідання суду апеляційної інстанції не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційний суд у відповідності із статтею 305 ЦПК України 2004 року має право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони незалежно від причин її неявки в судове засідання. Із журналу та технічного запису судового засідання апеляційного суду Львівської області вбачається, що 17 жовтня 2016 року судом вирішено питання про розгляд справи за відсутності осіб, які не з'явилися, у тому числі, за відсутності представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (а. с. 144-145) яку належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, що відповідно до статті 305 ЦПК України не перешкоджало розглядові справи апеляційним судом. Відкладення розгляду справи апеляційним судом у випадку неявки сторін, належним чином повідомлених про час і місце судового розгляду є правом, а не обов'язком суду. Клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи було отримано судом 17 жовтня 2016 року о 10 год. 07 хв., тоді як судове засідання здійснювалося о 09 год. 32 хв. та закінчилося о 09 год. 50 хв. (а. с.153)

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик