Провадження № 2-о/331/78/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2018 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Андрієнко С.О.

заявника ОСОБА_1, представника заявника адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Олександрівський районний відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області, про встановлення факту проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України, заінтересована особа Олександрівський районний відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області.

В обґрунтування заяви зазначив, що народився він 02.01.1991 р. в м. Баку столиці Азербайджанської РСР. Майже відразу після народження заявника його мати ОСОБА_3 разом з ним переїхала до території Української РСР до своїх родичів. Причиною такого рішення матері було різке загострення внутрішньополітичної ситуації в Азербайджані, внаслідок якого погіршилося ставлення до представників некорінних національностей. Точної дати переїзду матері заявник назвати не може, але все своє свідоме життя він живе в Запоріжжі. Спочатку заявник разом із матір'ю проживали в квартирі її рідної сестри ОСОБА_4. У 1996 році ОСОБА_3 покинула місто Запоріжжя у невідомому напрямку, і після цього заявник втратив з нею зв'язок. Після зникнення матері заявник залишився проживати зі своєю тіткою ОСОБА_4, яку за розпорядженням голови Жовтневої РДА було призначено опікуном заявника. 01.06.2016 р. мій опікун ОСОБА_4 померла. Намагаючись отримати паспорт громадянина України, заявник неодноразово звертався до компетентних органів, але йому було відмовлено на тій підставі, що за життя його опікун ОСОБА_4 не оформила відповідних документів.

Просить суд встановити факт того, що він постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 р.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 і його представник вимоги, викладені у заяві, підтримали.

Представник Олександрівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області у судове засідання не з*явився. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Причину неявки до суду не сповістив. Суд вважає за можливе розглянути заяву на підставі документів, які знаходяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши заяву, вивчивши матеріали справи, вважає, що вона підлягає повному задоволенню, виходячи з обставин, зазначених заявником, які знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293, ч. 1 ст. 256 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як врегульовано п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Суд також при розгляді справи виходить з наступного нормативного обґрунтування.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно п .5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (далі за текстом ЗУ «Про громадянство України»), громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Відповідно до наданих заявником документів (картка реєстрації, довідка про звільнення, розпорядження РДА про призначення опікуна) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав та був зареєстрований за адресою свого опікуна ОСОБА_4: м. Запоріжжя, вул. Українська/ШкільнаАДРЕСА_1, де і мешкає по теперішній час.

Громадянства Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 не набув, про що свідчить довідка консульського відділу Посольства Азербайджанської Республіки в Україні.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 в м. Запоріжжі однією сім'єю зі своїм опікуном ОСОБА_4 підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Пунктом 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (далі за текстом ЗУ «Про громадянство України»), громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 р.

У пункті 44 цього Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 ЗУ «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Встановлення зазначеного факту має для заявника юридичне значення, оскільки надасть змогу отримати паспорт громадянина України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 19, 76-80, 95, 247, 256, 293, 315, 319, 258-259, 263-265, 272-273 ЦПК України, ЗУ «Про громадянство України» суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт, того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, ІПН НОМЕР_1, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3/Шкільна (раніше ОСОБА_7)АДРЕСА_1, та постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.В. Антоненко