Провадження № 2/522/7116/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої-судді - Шенцевої О.П.,

при секретарі - Соболевої О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за прострочення грошового зобов'язання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, по якому просить суд стягнути з останнього грошові кошти в розмірі 2 205 343, 38 грн. - суму відсотків за користування коштами; індекс інфляції за період прострочення відповідачем повернення суми позики в розмірі 1 598 755,26 грн.; суму 3% річних в розмірі 218 625,50 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси винесено ухвалу від 19.02.2008 року про затвердження мирової угоди між позивачем та відповідачем по цивільній справі про стягнення заборгованості за договором позики, якою встановлено, що ОСОБА_3 визнав суму боргу в розмірі 1 032 987,83 грн., яку зобов'язався сплатити до 01.01.2009 року.

Станом на теперішній час ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2008 року не виконано та на даний час виконавчий лист по примусовому виконанню вищезазначеної ухвали суду знаходиться на примусовому виконанні в Відділі Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси.

З зазначених вище обставин позивач зазнав втрат майнового характеру, в тому числі у вигляді інфляційних витрат, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Позивач у судовому засіданні просив суд слухати справу без фіксації судового процесу.

Відповідач про час, дату та місце судового засідання сповіщався, однак до суду не з'явився.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

31 січня 2001 року між ОСОБА_2, та ОСОБА_3 було укладено договір позики, на підтвердження якого свідчить розписка, власноруч написана ОСОБА_3. від 31.01.2001 року на грошову суму у розмірі 98 850(дев'яносто вісім тисяч вісімсот п'ятдесят) доларів США, строк повернення до 01.06.2001 року.

19 лютого 2008 року Київським районним судом м. Одеси було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди та закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3. про стягнення боргу за договором позики.

Вказаним рішенням ОСОБА_3. визнав суму боргу перед ОСОБА_2 у розмірі 1032987 гривень 83 копійки, зобов'язався сплатити до 01 січня 2009 року.

Згідно відповіді Приморського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Одеського міського управління юстиції від 12.01.2016 року №14, у відділі перебував на виконанні виконавчий лист за №2-853/08 від 11.11.2008 року про стягнення грошової суми з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 1032987,83 грн. Станом на теперішній час виконавче провадження закрите, виконавчий документ повернутий стягувану на підставі ст. 40 п. 5 Закону України «Про виконавче провадження»

Згідно із ч. 5 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (старої редакції) виконавчий документ повертається стягувану у разі, якщо в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання боржника - фізичної особи (за винятком виконавчих документів, зазначених у частині першій статті 42 цього Закону), а також виконавчих документів, за якими мають бути стягнені грошові кошти чи інше майно, та інших виконавчих документів, які можуть бути виконані без безпосередньої участі боржника

Таким чином, підставою звернення до суду став той факт, що відповідачем станом на теперішній час сума заборгованості не погашена, у зв'язку із чим просить суд стягнути суму інфляційних витрат та 3% річних за час затримки розрахунку.

Ухвала Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2008 року набрало законної сили 03.11.2008 року.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Так, факт виникнення між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин, які підлягають виконанню встановлені рішенням Київського районного суду, яке набрало законної чинності.

Відповідно до ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено,що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу , який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації ( плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналізуючи вищенаведені норми слідує, що діюче законодавство не обмежує право кредитора звернутись до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому стягнення інфляційних нарахувань, нарахованих окремо на встановлену в судовому рішенні суму боргу за період невиконання відповідного судового рішення, є правомірними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець ) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Я кит договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

А виходячи зі змісту ст.ст. 625, 1050 ЦК України боржник, який прострочи виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом.

Аналогічна позиція міститься в постанові ВСУ по цивільній справі № 6-369цс15 від 02 вересня 2015 року, де зазначено, що ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, нараховані відповідна до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими к штами; три проценти річних від простроченої суми.

Таким чином сума заборгованості за час прострочення заборгованості становить 1 032 987, 83 грн.

Індекс інфляції за період прострочення відповідачем повернення суми позики складає: 102,1% * 112,3% * 109,1% * 104,6% * 99,8% * 110,5% * 124,9% * 103,1% * 105,3 * 110.8% * 114,0% * 102,2 % * 100,4% * 99,0% * 99,2% * 102,3% = 254,77% (1032987, 83 * 254,77%)- 1032987, 83 = 1598755, 26 коп.

Так відповідно до ст. 1049 ЦК України нараховані на суму заборгованості 3% річних а період з 03.11.2008 року по 21.11.2015 року, тобто за 2575 дні прострочення виконання зобов'язання складають: (1032987, 83 *2575 * 3% ) / (365 * 100%) = 218625, 5 грн.

За таких обставин, наявні усі правові підстави для стягнення коштів з відповідача.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і судові витрати.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного і керуючись 12, 13, 81,89, 141, 259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за прострочення грошового зобов'язання,- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2205343 гривень 38 копійок - суму відсотків за користування коштами.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1598755 гривень 26 копійок - індекс інфляції за період прострочення відповідачем повернення суми позики.

Сягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 218625 гривень 50 копійок - суму 3 відсотків річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сума сплаченого судового збору в розмірі 6090 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя

29.10.18