Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 360/2428/13-ц

провадження № 61-15135св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

третя особа - Немішаївська селищна рада Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 липня 2016 року у складі судді Унятицького Д. Є. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Верланова С. М., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, третя особа - Немішаївська селищна рада Бородянського району Київської області, про поділ спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 01 січня 2004 року по 24 жовтня 2008 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а з 25 жовтня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 16 грудня 2010 року шлюб між сторонами розірвано. В період спільного проживання ОСОБА_2 отримав земельну ділянку площею 1 200 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, яку в подальшому приватизував. 03 вересня 2005 року вона продала свій автомобіль ВАЗ-2106, 1985 року випуску, а кошти, отримані від його продажу, витратила на будівництво житлового будинку на земельній ділянці за вказаною адресою. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визнати незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, третя особа - Немішаївська селищна рада Бородянського району Київської області, про поділ спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що на підставі рішення виконкому Немішаївської селищної ради від 14 травня 2004 року йому було надано в користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, яку він приватизував. За кошти своїх батьків він розпочав будівництво будинку на зазначеній земельній ділянці. У грудні 2007 року за свої особисті кошти він придбав автомобіль «TOYOTA CARINA». 25 жовтня 2008 року він та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. У 2009 році вони переїхали у недобудований будинок і придбали холодильник, пральну машину та інше майно. Недобудований будинок є його власністю та власністю його батьків, а спірний автомобіль та інше придбане майно, яке ОСОБА_1 забрала собі, - спільним майном подружжя. Враховуючи наведене, ОСОБА_2, просив визнати кошти в сумі 212 394 грн, витрачені на придбання автомобіля «TOYOTA CARINA», 750 грн - на придбання магнітоли, 8 460 грн - на придбання холодильника, 2 400 грн - на придбання пральної машини, спільною сумісною власністю подружжя, виділити йому та ОСОБА_1 по 1/2 частині коштів, витрачених на придбання автомобіля «TOYOTA CARINA», магнітоли, холодильника.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Бородянського районного суду Київської області від 01 липня 2016 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване неподанням позивачем за первісним позовом доказів на підтвердження того, що джерелом набуття незавершеного будівництвом житлового будинку були спільні кошти подружжя або їх спільна праця. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що фіскальний чек на придбання холодильника, гарантійний талон на магнітолу не є належними та допустимими доказами, що підтверджують джерело набуття вказаного майна, автомобіль «TOYOTA CARINA» придбаний не під час шлюбу, при цьому розписка продавця автомобіля ОСОБА_3 про отримання коштів від ОСОБА_2 за транспортний засіб не є доказом набуття цього майна у спільну сумісну власність.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог за первісним позовом і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не взяли до уваги показання свідків та батька відповідача ОСОБА_4 і не оцінили їх, не врахували той факт, що вона займалася організацією будівництва та проведенням до будинку комунікацій. На час розлучення сторін спірний будинок був збудований і готовий до експлуатації. Відмовою в задоволенні позову її позбавлено права на спірний будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У травні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і недоведеними. Кошти на будівництво спірного будинку та будівельні матеріали надавали його батьки. Будинок був добудований після розірвання шлюбу, а ОСОБА_1 не доведено, що він споруджувався за спільні кошти подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 березня 2018 року справу № 360/2428/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються.

Судами встановлено, що відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міського управління юстиції Житомирської області 25 жовтня 2008 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який розірвано рішенням Коростенського міжрайонного суду Житомирської області від 16 грудня 2010 року.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 30 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Немішаївська селищна рада, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину земельної ділянки, позов задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 24 жовтня 2008 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 газовий котел, диван, крісло, двоспальне ліжко, дві тумбочки, трюмо, шафу, телевізор «LG». В іншій частині позову відмовлено.

Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна правова норма міститься і в чинній редакції ЦПК України (частина 4 статті 82).

14 травня 2004 року на підставі рішення виконкому Немішаєвської селищної ради ОСОБА_2 отримав у користування земельну ділянку площею 1 200 кв. м для будівництва житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 вказувала, що у вересні 2005 року вона відчужила належний їй автомобіль марки ВАЗ 2106 та отримані від реалізації кошти вклала у спорудження фундамента і цоколя будинку на вищезгаданій земельній ділянці.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи від 24 жовтня 2014 року № СЕ-1-1-256/14, проведеної Товариством з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України» дійсна вартість будинку АДРЕСА_1 (з урахуванням земельного компоненту) на час складання висновку становить 705 998 грн, що еквівалентно 54 512 доларам США. Вартість будівництва вказаного будинку, що включає вартість будівельних матеріалів, вартість будівельно-монтажних робіт та вартість експлуатації машин і механізмів, використаних для будівництва, станом на момент проведення експертизи в цілому склала 690 823 грн, що еквівалентно 53 340 доларам США.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70, 74 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статті 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, за змістом наведених положень закону належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

При цьому об'єктом поділу між подружжям може бути лише те майно або його частина, яке придбано саме в період шлюбу (фактичного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу). Тому позивач повинен довести, в якому стані готовності був об'єкт незавершеного будівництва, набутий під час шлюбу, на момент його розірвання.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження ступеня готовності незавершеного будівництвом спірного нерухомого майна станом на час розірвання шлюбу і не спростовано доводів відповідача про те, що після розірвання шлюбу спорудження будинку ним продовжувалося, на що були витрачені значні кошти.

Заявивши 03 грудня 2013 року клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи щодо спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 не просила вирішити питання про ступінь готовності незавершеного будівництвом будинку, спорудженого сторонами, на час розірвання шлюбу (16 грудня 2010 року) і експертом таке питання не вирішувалося, хоча саме вказана обставина входить в предмет доказування у цій справі з огляду на підстави заявленого первісного позову.

Крім того, відповідно до абзацу другого частини третьої статті 331 ЦК України в редакції, чинній на час розірвання шлюбу між сторонами, у разі необхідності власник матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна), може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

За змістом зазначених норм виникнення права власності на об'єкт незавершеного будівництва і відповідно поділ такого об'єкта можливі лише після його реєстрації спеціально уповноваженим на це органом за умови подання особою необхідного пакета документів, чого у даному випадку забудовником не було зроблено. Визнання права власності на новостворене майно за рішенням суду законом не передбачено.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги щодо ненадання судами оцінки показанням свідків і неврахування того, що вона займалася організацією будівництва та проведенням до нього комунікацій, не заслуговують на увагу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є аналогічними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик