Ухвала

5 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 757/34518/16-ц

провадження № 61-2540 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В.С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у складі судді Литвинової І. В. та ухвалу апеляційного суду міста Києва

від 15 листопада 2016 року у складі суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») про стягнення заробітної плати за надурочні роботи.

Позовна заява мотивована тим, що з 1 квітня 1993 року ОСОБА_4 працював на посаді чергового по станції Ніжин виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень, що відноситься до мережі залізничних станції Регіональної філії «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

З липня 2014 року державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-західна залізниця») позбавило чергових по залізничній станції Ніжин скороченої тривалості робочого тижня, а норму робочого часу за обліковий період (квартал) визначало на підставі скороченої тривалості робочого часу, в результаті чого з'явилась надурочна робота, яка не була оплачена відповідачем, а згоди на отримання компенсації наданням іншого вихідного дня він не надавав.

Посилаючись на те, що на неодноразові звернення позивача про оплату роботи у вихідні дні відповідачем повідомлено, що у період з 5 лютого

2015 року по 13 лютого 2015 року та протягом січня-лютого 2016 року йому надано дні відпочинку загальною тривалістю 60 та 88 годин відповідно за раніше відпрацьований час у вихідні дні, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь

8 049 грн 68 коп. компенсації за роботу в надурочний час за

2014-2015 роки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу було компенсовано за роботу понад норму робочого часу, передбаченого графіком в окремі дні, тижні, місяці облікового періоду, при збереженні норми часу за обліковий період, шляхом надання вихідних днів в інші робочі дні, які використані позивачем, що свідчить про його згоду з такою формою відшкодування відпрацьованого часу.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач працював у вихідні дні, робота в які йому частково була компенсована подвійною оплатою, а частково - наданням інших днів відпочинку на підставі статті 107 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки доводи касаційної скарги викликають необхідність перевірки матеріалів справи.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за надурочні роботи, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року призначити до судового розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк