Постанова

Іменем України

08 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 462/6942/16

провадження № 61-21063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова, у складі судді Боровкова Д. О., від 03 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., від 01 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про демонтаж самочинного будівництва. Позивач просила суд зобов'язати відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 знести самочинно збудовані по АДРЕСА_1 терасу під літ. «а», сарай під літ. «Б», гараж під літ. «Г», огорожу по межі А-Б згідно державного акту на земельну ділянку по АДРЕСА_2.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03 січня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 122 ЦПК України, 2004 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що є рішення суду, яке набрало законної сили, між тими ж самими сторонами з приводу демонтажу одних і тих самих об'єктів самочинного будівництва, а тому у відкритті провадження за позовом ОСОБА_4 слід відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено порушень норм процесуального права. При вирішенні справи суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відкриття провадження у справі, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили у спорі між тими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року і направити справу для продовження розгляду суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано положення пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України, 2004 року. Суди попередніх інстанцій належним чином не проаналізували та не дослідили обставин та доказів, які викладенні у позовній заяві, дійшовши при цьому неправильного висновку про тотожність заявлених вимог та обставин справи, не звернули уваги, що у попередніх судових справах до участі не залучалася Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові. Судами не зроблено аналіз норм матеріального права, на які позивач посилалася у даному позові та тих, на які суди посилалися при вирішенні спору у іншій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року, яке залишено без змін ухвалами судів апеляційної інстанції від 09 грудня 2015 року та касаційної інстанції від 15 січня 2016 року, у задоволенні позовних вимог у справі № 462/1025/14-ц за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Залізнична районна державна адміністрація Львівської міської ради про демонтаж самочинного будівництва - відмовлено. Судами встановлено, що позивачами не доведено порушення їх прав, як власників землі.

Згідно позовної заяви ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 у справі № 462/1025/14-ц позивачі просили суд зобов'язати відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 знести самочинно збудовані по АДРЕСА_1 веранду-терасу під літ. «а», сарай під літ. «Б», гараж навіс під літ. «Г», огорожу по межі «А-Б» згідно державного акту на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_8, від 20 січня 2005 року, які збудовані на землях міськземфонду з порушенням будівельних норм та правил.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із цим позовом, в якому просила зобов'язати відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знести самочинно збудовані по АДРЕСА_1 терасу під літ. «а», сарай під літ. «Б», гараж під літ. «Г», огорожу по межі «А-Б» згідно державного акту на земельну ділянку АДРЕСА_2. Підставою позовних вимог визначено порушення прав співвласника суміжної земельної ділянки і житлового будинку.

За змістом частини другої статті 223 ЦПК України, 2004 року, після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України, 2004 року, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відмова у відкритті провадження, серед іншого, можлива за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору (позову), який розглядався між тими самими сторони, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

У тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається. Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов'язана з загальнообов'язковістю судового рішення та правовою визначеністю. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України (частина третя статті 14 ЦПК України, 2004 року).

Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі. Підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі може бути лише наявність на час вирішення питання про відкриття провадження у справі рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави для відмови у відкритті провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

Вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, які були заявлені у їх позові до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про демонтаж самочинного будівництва (справа № 462/1025/14-ц) є тотожні вимогам, які містяться у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 у цій справі, а саме: про демонтаж самочинного будівництва по АДРЕСА_1 - тераси під літ. «а», сараю під літ. «Б», гараж під літ. «Г», огорожі по межі «А-Б» згідно державного акту на земельну ділянку АДРЕСА_2.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_4,суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що спірні правовідносини у справі, у якій постановлені оскаржувані судові рішення, є тотожними з правовідносинами у справі № 462/1025/14-ц, в якій ухвалено рішення від 19 вересня 2014 року, яке набрало законної сили. Обидва позови ОСОБА_4 заявлені з підстав порушення відповідачами її права спільної власності на суміжну земельну ділянку.

Посилання заявника на те, що у цій справі до участі залучена третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, а у справі № 462/1025/14-ц, на яку посилалися суди, вказана третя особа не залучалася, що свідчить про різний склад учасників справи, не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій, оскільки участь у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не змінює складу сторін спору.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанцій, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_4, який є тотожним позову заявленому у справі № 462/1025/14-ц.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення порушення судами норм процесуального права, не спростовують висновків судів, викладених у мотивувальних частинах оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта