Провадження № 2/161/223/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 лютого 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області
у складі:
головуючого судді Рудської С.М.
при секретарі Ярмолюк В.С.
за участю:
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Тертичного Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення
В С Т А Н О В И В:

Заступник військового прокурора Луцького гарнізону звернувся в суд в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення із службового житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що балансі Луцького прикордонного загону ДПС України знаходиться житлове приміщення загальною площею 22,3 кв. м., яке складається з однієї кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору найму житла в гуртожитку № 45 від 20 липня 2005 року вищевказане житлове приміщення надано в якості службового житла колишньому військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 зі складом сім`ї дві людини, яке рахується за ним по теперішній час. Однак, відповідач ОСОБА_2 на даний час звільнений з військової служби у запас та у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном не перебуває. Вказано, що службові житлові приміщення надаються на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу ДПС за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України. Особа, яка звільнена з військової служби в запас або у відставку і має вислугу менше 20 років, підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають. Просить суд виселити ОСОБА_2 з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення зі службового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Заступник військового прокурора Луцького гарнізону Гончар Б.С. в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином.
Представник позивача Луцького прикордонного загону ДПС України Плеханов Ю.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у позовній заяв, просив позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що дійсно відповідача на підставі наказу № 177-OС від 10.05.2012 року було звільнено з військової служби за контрактом в запас Збройних Сил України та виключено зі списків частини. Право на звернення до суду з даним позовом у позивача виникло після звільнення відповідача зі служби, тобто з 10.05.2012 року. З даним позовом позивач звернувся до суду 04.08.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦПК України. Просить суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце слухання справи була повідомлена належним чином.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копії свідоцтва про право власності від 11 листопада 2008 року вбачається, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності державі Україна в особі Державної прикордонної служби України (а.с. 40, 41).
Згідно довідки ДПС України військова частина НОМЕР_1 від 16 червня 2016 року гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться на балансі ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначений для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, а також робітників і службовців в період виконання ними обов`язків військової служби та службових обов`язків (а.с. 64-70).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні за контрактом на посаді командира четвертого автомобільного відділення автомобільного взводу роти матеріального забезпечення, для проживання йому було виділено кімнату АДРЕСА_3 .
20.07.2015 року між Луцьким прикордонним загоном та ОСОБА_2 було укладено договір найму житла в гуртожитку (а.с. 6) відповідно до якого останньому було передано в найм житлове приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 22.3 кв.м.
Судом встановленому у спірному житловому приміщенні фактично проживають та зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 (а.с. 6-7).
Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Статтею 12 цього ж Закону визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Правовідносини щодо користування та забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей житлом, в тому числі і приміщеннями гуртожитків, також регулюються Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим Постановою КМУ від 03.08.2006 № 1081, та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом МОУ від 30.11.2011 № 737.
Зазначені норми містять диференціацію видів гуртожитків, умови надання такого приміщення у користування та збереження цього права у різних випадках, а також підстави виселення осіб з приміщень гуртожитків.
Для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей під час проходження ними військової служби або навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, розташовані на території військових містечок (військових частин) (п. 1.3 Інструкції щодо організації надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 24 березня 2008 р. N 113).
Тому у разі виникнення спору про правовий режим частини жилого будинку, виділеної під гуртожиток, необхідно встановити і інші обставини, які характеризують приміщення як гуртожиток.
Отже, виходячи з вищенаведеного вбачається, що житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 має статус гуртожитку, а тому слід застосовувати положення Глави 4 ЖК України «Користування гуртожитками».
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Статтею 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року, у справі за № 6-71цс11, закріплені у ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК України гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.
Відповідно до витягу з наказу № 177-ОС від 10 травня 2011 року ОСОБА_2 звільнено в запас ЗС України за статтею 26 частина 6 пункт «е» (через службову невідповідність Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», його виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення (а.с. 10).
За таких обставин суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення з кімнати АДРЕСА_3 .
Що стосується доводів представника відповідача про застосування при вирішенні даної справи правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-2913цс15, то суд вважає, що вона застосуванню в даному випадку не підлягає, оскільки у вищевказаній справі між сторонами існували інші правовідносини ніж у даній справі.
Будь-які інші обставин, які б свідчили про неможливість виселення відповідача ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення в судовому засіданні не встановлено.
Що стосується позовних вимог про виселення ОСОБА_3 із займаного нею єитлового приміщення, то суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.
Так, ухвалою суду від 01.11.2017 року за клопотанням заступника військового прокурора Луцького гарнізону Шепеля Т.Ю. було залучено до участі у даній справі у якості співвідповідача.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Ані особа яка звернулася до суду з даним позовом, ані позивач, заявлені позовні вимоги шляхом подання письмової заяви, не уточнили, жодної позовної вимоги саме до ОСОБА_3 не пред`явили.
За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги заступника військового прокурора Луцького гарнізону підлягають до часткового задоволення.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1600 грн., сплата якого підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 1).
На підставі ст.ст. 109, 116, 127, 129, 132 ЖК України, ст.ст. 261,268 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Луцького прикордонного загону ДПСУ (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення кімнати АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 (тисяча шістсот) грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити за необгрнутованістю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи.. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення в повному обсязі складене 02 березня 2018 року.
Суддя Луцького міськрайонного
суду Волинської області С.М. Рудська