АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1384/18 Справа № 188/857/17 Головуючий у 1 й інстанції - Місюра К. В. Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Першотравенського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та повернення житлового будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 від 09 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та зобов'язати ОСОБА_3 повернути їй жилий будинок АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 березня 2014 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 з розстроченням платежу. Згідно домовленості вартість будинку складає 100000,00 грн., що еквівалентно 11 760 доларів США.

Після досягнутої домовленості спірний будинок був переданий відповідачу, де він проживає до цього часу, та відповідач зобов'язався, починаючи з березня 2014 року, щомісячно сплачувати позивачу в рахунок оплати за придбаний будинок не менше 3000, 00 грн. до березня 2016 року включно.

Позивач вказує на те, що з липня 2015 року відповідач почав здійснювати чергові платежі не в розмірі, визначеному у договорі та не кожного місяця, а з січня 2017 року взагалі припинив сплачувати грошові кошти, відмовляючись при цьому повернути будинок або сплачувати кошти, що і змусило позивача звернутися до суду.

Рішенням Першотравенського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено та ухвалено розірвати договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 від 09.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 жилий будинок АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 (як представника за довіреністю ОСОБА_2) судовий збір в сумі 1 280 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 (як представника за довіреністю ОСОБА_3) судові витрати в сумі 4 299 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що 09 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого продавець зобов'язується після оплати грошей за продаж жилого будинку в сумі 100 000, 00 грн., що еквівалентно 11 760 доларів США укласти договір купівлі-продажу жилого будинку, а покупець зобов'язався щомісячно, починаючи з березня 2014 року, сплачувати продавцю кошти в сумі мінімум 3 000, 00 грн., що еквівалентно 11 760 доларів США, за купівлю житлового будинку в повному обсязі до березня 2016 року (а.с. 6).

Виконуючи умови спірного договору, позивачем було передано житловий будинок відповідачу, який порушив зобов'язання зі свого боку, не сплативши позивачу домовлену суму на момент укладення договору (100000, 00 грн., що еквівалентно 11 760 доларів США).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, через свого представника, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судом не надано оцінки тому, що суду надано докази того, що ОСОБА_2 ухилилася від укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначився з характером спірних відносин та правовою нормою, що підлягала застосуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, через свого представника просила рішення суду змінити, виключивши з резолютивної частини рішення суду абзац: «стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 (як представника за довіреністю ОСОБА_3) судові витрати в сумі 4 299 грн., посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що незважаючи на те, що суд ухваливши рішення на користь позивача, стягнув з неї незаконно судові витрати на користь представника відповідача.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 09 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено розписку, за умовами якої позивач зобов'язується після оплати грошей за продаж жилого будинку в сумі 100 000, 00 грн., що еквівалентно 11 760 доларів США укласти договір купівлі-продажу жилого будинку, а відповідач зобов'язався щомісячно, починаючи з березня 2014 року, сплачувати продавцю кошти в сумі мінімум 3 000, 00 грн., що еквівалентно 11 760 доларів США, за купівлю житлового будинку в повному обсязі до березня 2016 року (а.с. 6).

Виконуючи умови спірного договору, позивачем було передано житловий будинок відповідачу, який продовжує в ньому проживати зі своєю родиною, що підтверджується актом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року (а.с. 8).

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується сторонами по справі, відповідач не в повному обсязі розрахувався за спірний будинок, а саме: сплатив лише 72 500, 00 грн., що позивач вважає безумовним порушенням умов договору з боку відповідача, що тягне за собою, на його думку, підставою для розірвання договору купівлі-продажу жилого будинку та його повернення власнику, що і є причиною спору.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що виконуючи умови спірного договору, позивачем було передано житловий будинок відповідачу, який, в свою чергу, як встановлено в судовому засіданні, порушив зобов'язання зі свого боку, не сплативши позивачу домовлену суму на момент укладення договору (100 000, 00 грн., що еквівалентно 11 760 доларів США).

Отже, своїми діями відповідач порушив умови договору, в зв'язку з чим позивач позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ч. 2 ст. 626 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за змістом ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами була лише домовленість про купівлю-продаж спірного будинку, а сам договір в письмовій формі укладено не було, а тому такого договору не існує.

Крім того, на підтвердження домоленості про купівлю-продаж будинку ОСОБА_3 написав розписку, за якою він зобов'язався щомісячно, починаючи з березня 2014 року, сплачувати ОСОБА_2 за купівлю житлового будинку кошти в сумі не меньше 3000 грн. до березня 2016 року, для погашення остаточної суми в розмірі 100000 грн., що є еквівалентом 11760 доларів США. Після чого ОСОБА_2 зобов'язалася укладсти із відповідачем договір купівлі продажу. (а.с. 6).

Проте, відповідач ухилився від виконання зобов'язань за розпискою, що потягло за собою неможливість укладення договору купівлі-продажу будинку.

Також, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч.2 ст. 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (N 6-1920цс15) та 30 березня 2016 року (N 6-265цс16) міститься висновок про те, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Оскільки договору купівлі-продажу житлового будинку немає, тому спосіб захисту щодо розірвання цього договору є неналежним.

Крім того, позивачем також було поставлено питання про повернення їй житлового будинку, але як вбачається з матеріалів справи відповідач разом із сім'єю заселився та проживає у спірному будинку за згодою позивачки, а також на користь позивачки були внесені грошові кошти в сумі 72500 грн., за майбутнім договором купівлі-продажу житлового будинку, що підтверджується графіком платежів, в якому за кожний платіж розписувалися сторони (а.с. 7).

Проте позивачкою не поставлено питання про повернення цих грошових коштів, а також не вирішено питання, якщо для цього є законні підстави, на усунення перешкод в користування своїм майном та ці вимоги позивачкою не заявлялися.

А суд апеляційної інстанції позбавлений моживості, у відповідності до ч.2 ст. 5 ЦПК України, визначити ефективний спосіб захисту, який не суперечить закону, в межах заявлених цих вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_3 у повному обсязі, рішення суду - скасуванню, з відмовою в задоволенні позову у повному обсязі.

Що стосується судових витрат понесених сторонами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи за подачу апеляційних скарг сторони сплатили судовий збір по 1408 грн. кожний (а.с. 66, 75), та ці апеляційні скарги були задоволені, разом з цим стягнення з позивачки на користь відповідача вказаної суми призведе до порушення принципу пропорційності. У зв'язку з чим ці судові витрати не можуть бути відшкодовані.

Крім того, представником відповідача поставлено питання перед судом про стягнення з позивача на користь представника відповідача витрат, понесених з розглядом справи в сумі 4299 грн., а також судом стягнуто на користь позивачки судовий збір в сумі 1280 грн. за участь представника в судовому засіданні

Проте, позивачкою надано до суду лише договір про надання правової допомоги, укладений між позивачкою та адвокатом Романовим В.А., але розрахунок витрат адвоката суду не надано, а також не надано угоду, у відповідності до частини 3 Договору, а тому ці витарти не підлягають відшкодуванню.

Також, представником відповідача надано лише розрахунок витрат в сумі 4299 грн., але доказів понесених саме цих витрат суду, у відповідності до ст. 80 ЦПК України, надано не було.

Крім того, суд не може погодитися із вимогою про відшкодування витрат на пальне у зв'язку з прибуттям до суду, оскільки із квитанцій не вбачається, що саме ці витрати понесені за цих обставин, а тому ці витарти також не підлягають відшкодуванню.

Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилково стягнув ці витрати з позивачки та відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в цій частині також скасувати.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Першотравенського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та повернення житлового будинку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 07 березня 2018 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова