Справа № 308/3025/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Леміш О.М

при секретарі Химинець О.Я

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород, в приміщенні суду, цивільну справу зміненими позовним вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Закарпатського обласного державного нотаріального архіву, про визнання права власності на будинок.

В подальшому позовні вимоги було змінено та пред'явлено позов до ОСОБА_3, Першої Ужгородської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 08.08.1990 року виданого Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою за № 2-5764, в частині успадкування ОСОБА_3 1/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2

Змінені позовні вимоги мотивує тим, що судом було задоволено клопотання представника позивача та витребувано з Закарпатського обласного нотаріального архіву що знаходиться в м. Ужгород, вул. Гойди, 8/4, Закарпатської області, завірену копію спадкової справи № 195/1987 заведеною за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4.

Вказані матеріали надійшли до суду, хоча до цього часу в архіві стверджували що дана спадкова справа відсутня на місці зберігання.

Після ознайомлення з матеріалами справи стало відомо про те, що спір щодо визнання права власності на спадкове майно на даний час може бути вирішений в позасудовому порядку шляхом отримання дублікату втраченого свідоцтва про право на спадщину.

Однак, при ознайомленні з спадковою справою № 195/1987 заведеною за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 стало відомо про ще одну обставину, яка весь цей час була невідома позивачу по справі.

Так, зі слів сестри позивача та іншого спадкоємця ОСОБА_3 вона прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 шляхом подання відповідної заяви до спливу передбаченого ст. 549 ЦК УРСР шестимісячного строку з дня її смерті.

Знаючи це вони у трьох (ще з покійним батьком) зверталися до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно яке залишилося після її смерті.

Однак, з матеріалів спадкової справи стало відомо , що заява про прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_4 подана до спливу передбаченого ст. 549 ЦК УРСР шестимісячного строку з дня її смерті - відсутня.

Натомість, на заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину від 31.07.1987 року після підписів сторін додрукований текст щодо встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 то такий підтверджується наявністю у неї на руках ощадних книжок виданих на ім'я померлої.

Позивач стверджує, насправді ніяких книжок у неї на руках не було і бути не могло, а встановлення факту прийняття нею спадщини в такий спосіб зроблено нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства що регулювало дану сферу правовідносин у той час.

Так, ОСОБА_3 на момент смерті матері та на час оформлення спадщини проживала в Латвійській республіці. АДРЕСА_1.

В свою чергу позивач, батько та покійна ОСОБА_4 мешкали разом в будинку по АДРЕСА_2. Звісно що всі документи на майно були вдома і після смерті ОСОБА_4 перебували врозпорядженні позивача та його батька.

Також при встановленню факту прийняття спадщини Відповідачем саме таким чином як наявність на руках ощадних книжок, нотаріус повинен був переконатися в у відсутності заперечень в цьому з боку інших спадкоємців.

Так, з матеріалів спадкової справи вбачається , що будь яка згода або повідомлення про відсутність заперечень щодо вищенаведеного зі сторони позивача та його батька - відсутня.

Тим більше нотаріус допечатав відповідний текст щодо встановлення факту приняття спадщини ОСОБА_3 через наявність ощадних книжок після наших підписів на заяві, що зробило не можливим дізнатися про це ще при оформленні спадщини.

По суті через вищенаведені незаконні дії нотаріуса та ОСОБА_3 вона отримала у спадок 1/6 частину в будинку по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.08.1990 року виданого Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою за № 2-5764.

З вказаних підстав просить визнати дане свідоцтво недійсним, оскільки таке видано спадкоємцю який не прийняв спадщину відповідно до чинного законодавства яке діяло на той час.

Представник позивача в судовому засідання змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та, посилаючись на вищенаведені обставини, просив суд такі задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилася в черговий раз, однак належним чином повідомлялася судом про час та місце розгляду справи як за адресою вказаною позивачем так і за адресою одержаною на запит суду з відділу реєстрації місця проживання.

Представник Першої Ужгородської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що представник позивача не заперечував щодо заочного розгляду справи, суд, керуючись ч. 4 ст. 223 , ч. 1 ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи та вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

Так, в судовому засіданні встановлено , що зі слів сестри позивача та іншого спадкоємця ОСОБА_3 , вона прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 шляхом подання відповідної заяви до спливу передбаченого ст. 549 ЦК УРСР шестимісячного строку з дня її смерті.

Знаючи це вони у трьох (ще з покійним батьком) зверталися до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно яке залишилося після її смерті.

З матеріалів спадкової справи № 195/1987 заведеною за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4, вбачається, що заява про прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_4 подана до спливу передбаченого ст. 549 ЦК УРСР шестимісячного строку з дня її смерті - відсутня.

Натомість на заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину від 31.07.1987 року після підписів сторін додрукований текст щодо встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3, та такий підтверджується наявністю у неї на руках ощадних книжок виданих на ім'я померлої.

Так, ОСОБА_3 на момент смерті матері та на час оформлення спадщини проживала в Латвійській республіці. АДРЕСА_1.

В свою чергу позивач, його батько та покійна ОСОБА_4 мешкали разом в будинку по АДРЕСА_2 - тобто прийняли спадщину фактично.

При встановленню факту прийняття спадщини Відповідачем саме таким чином як наявність на руках ощадних книжок, нотаріус повинен був переконатися в у відсутності заперечень в цьому з боку інших спадкоємців.

Як видно з матеріалів спадкової справи будь яка згода або повідомлення про відсутність заперечень щодо вищенаведеного зі сторони позивача та його батька - відсутня.

Текст щодо встановлення факту приняття спадщини ОСОБА_3 через наявність ощадних книжок надрукований після підписів інших спадкоємців, що прийняли спадщину, що зробило не можливим дізнатися ними про це ще при оформленні спадщини.

З вищенаведеного слідує що ОСОБА_3 отримала у спадок 1/6 частину в будинку по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.08.1990 року виданого Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою за № 2-5764 - будучи такою що не прийняла спадщину за померлою ОСОБА_4 у визначений законом спосіб.

Нотаріус який видавав оскаржуване свідоцтво на спадщину встановив факт прийняття відповідачем спадщини з порушенням норм діючого на той час законодавства.

Так, статтею 548, ЦК УРСР, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно ст. 549 даного кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву

про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто чи то фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном чи то подача відповідної заяви повинні були бути вчиненими відповідачкою протягом шести місяців з дня смерті матері.

Відповідно до п. 124, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР Мін'юст України; Інструкція від 31.10.1975 № 45/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно

спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку,

платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в

період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Судом при дослідженні витребуваних матеріалів спадкової 195/1987 заведеної за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 встановлено що заява про прийняття нею спадщини у шестимісячний строк після смерті спадкодавця - не подавалася.

Заява про відсутність заперечень з боку інших спадкоємців що фактично прийняли спадщину на прийняття нотаріусом як доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном відповідача ОСОБА_3 наявність у неї ощадної книжки, як цього вимагав п. 124, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР - також відсутня.

Враховуючи наведене змінені позовні вимоги підлягають до задоволення

На підставі викладеного й у відповідності до 549 Цивільного кодексу УРСР, п. 121, 124, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 258, 263-265, 273, 280-284, 289, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Змінені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 08.08.1990 року видане Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою за № 2-5764, в частині успадкування ОСОБА_3 1/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно зі ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів » № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Повний текст рішення буде складено 12.03. 2018 року.

Головуючий О.М. Леміш