Справа № 487/2288/17
Провадження № 2/487/185/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26.01.2018 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання - Полінкевич К.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

25.04.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю у період з 02.05.1999 року по 01.12.2000 року, визнання нерухомого майна житлового будинку №78по вул. 1 Ялтинська в м. Миколаєві з усіма надвірними та побутовими спорудами сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину вище вказаного житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з травня 1999 року до грудня 2000 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_2 в спірному будинку за адресою: м.Миколаїв вул. 1 Ялтинська,78. 01.12.2000 року між нею та ОСОБА_2 шлюб було зареєстровано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. За час проживання однією сімєю, до реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, та 03.08.2000 року за договором купівлі - продажу придбали житловий будинок з усіма надвірними господарськими та побутовими спорудами та побудовами, розташованого в м.Миколаєві, вул. 1 Ялтинська 78, та право власності на будинок зареєстрували за ОСОБА_2 На придбання будинку були витрачені кошти, накопичені в наслідок їх спільної праці. Половину вартості будинку виплатили її батьки. З 12.12.2000 року вона зареєструвалась у спірному будинку, проживала та користувалась будинком разом з відповідачем та дітьми. Сімейне життя з відповідачем не склалось та рішенням суду від 02.08.2016 року шлюб між ними розірвано. ОСОБА_2 з 15.10.2015 року не проживає у спірному житловому будинку. Вваждає, спірний житловий будинок був придбаний за спільні кошти під час спільного проживання і є спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі спільного майна подружжя частки дружини та чоловіка є рівними,тобто по ? частки.

Ухвалою судді Разумовської О.Г. від 28.04.2017 року було відкрите провадження у справі.

Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06.07.2017 року, на підставі розпорядження керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва №280 від 06.07.2017 року, в звязку із звільненням ОСОБА_5 з посади судді Заводського районного суду м.Миколаєва, головуючим суддею по справі призначено ОСОБА_6

Ухвалою судді Щербини С.В. від 06.07.2017 року справу було прийнято до провадження і призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, надала суду заяву в якій просила розглянути спарву за її відсутсноті, у звязку зі станом здоровя, позовін вимоги підтримала в повному обсязі, надала згоду на ухвалення заочного рішення. Інших клопотань, заяв не має.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав.

Зі згоди позивача, суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.

Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.08.2000 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок з усіма надвірними господарськими та побутовими спорудами та побудовами, що знаходиться в м.Миколаєві по вул. 1 Ялтинська 78, укладеного між ним та ОСОБА_7

08.08.2000 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на житловий будинок в Миколаївському міжміському БТІ .

01.12.2000 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Дубовцева) зареєстрували шлюб (копія свідоцтва про шлюб 1ФИ №059628).

В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно Довідки Ф№3 Адміністрації Заводського району від 10.10.2016 року, 12.12.2000 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 за адресою : вул. 1 Ялтинська, 78 в м. Миколаєві, а ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою з 10.08.2000 року, також за вказаною адресою зареєстровані діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 02.08.2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що житловий будинок в м. Миколаєві по вул. 1 Ялтинська 78 придбаний за час спільного проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу за спільні кошти, в наслідок спільної праці.

Так, на час виникнення спірних правовідносин, діяли норми КпШС України, який не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР таз урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» (чинний на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістомп. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність»,ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід встановлювати не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладену у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа№ 6-135цс13).

Відповідно до ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, позивачка мала надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази її особистої участі у набутті у серпні 2000 року спірного нерухомого майна.

Із змісту договору купівлі продажу від 03.08.2000 року вбачається, що ОСОБА_2 купив житловий будинок за адресою: м.Миколаїв вул.. 1 Ялтинська 78 у ОСОБА_7 за 11332 грн.

Проте, позивачем не надано будь яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що для придбання спірного нерухомого майна сплачено особисті кошти позивача ОСОБА_1, або ці кошти були спільно зароблені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період, коли вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, або її батьки сплатили половину вартості спірного будинку, частина з яких пішла на оформлення документів.

При цьому, сам по собі факт проживання позивачки з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу не є таким доказом.

Письмові пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які містяться в матеріалах справи, на які посилалася позивачка, щодо сумісного її проживання з відповідачем за адресою: м.Миколаїв вул. 1 Ялтинська 78 з травня 1999 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не є належними, допустимими та достовірними доказами, в розумінні ст.ст.77,78,79 ЦПК України.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 п.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 76, 89, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку житлового будинку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня йогопроголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя С.В.Щербина