Справа № 363/3960/15-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/498/18 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко
Категорія 26 08.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Волохова Л.А., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Вишгородського районного суду Київської області Чіркова Г.Є. від 13 листопада 2017 року про повернення позовної заяви ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи - ОСОБА_3, Національний Банк України, про стягнення коштів за договорами банківського вкладу та зобов»язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи - ОСОБА_3, Національний Банк України, про стягнення коштів за договорами банківського вкладу та зобов»язання вчинити дії.

Ухвалою судді Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року позовну заяву повернуто позивачу для подання до належного суду в порядку, визначеному ст. 115 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі посилався на те, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», отже, він, як особа, до якої перейшло право вимоги за договорами банківського вкладу, набув і надане споживачу процесуальним законом право вибору підсудності в таких справах, шляхом подачі позову до суду за своїм зареєстрованим місцем проживання, яким є місто Вишгород Київської області.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 не погодився та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись, зокрема, на те, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками, викладеними в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» з аналогічними предметом та підставами позову за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 липня 2016 року про повернення позовної заяви для подачі до належного суду. Вищевказаною ухвалою суду касаційної інстанції касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвали судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу для подання до належного суду, суддя виходив з того, що справа не підсудна Вишгородському районному суду Київської області, і апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3, Національний Банк України, в якому просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь кошти за договорами банківського вкладу в загальній сумі 6 918 087,45 доларів США, 725 126,67 Євро, 7 733 117 132,05 грн., та зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» видати готівкою одноразовою операцією ОСОБА_2 через касу будь-якого відділення Київського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти в загальній сумі 6 918 087,45 доларів США, 725 126,67 Євро, 7 733 117 132,05 грн.

За загальним правилом, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, позови до юридичних осіб пред»являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Разом з тим ОСОБА_2, подаючи позовну заяву до Вишгородського районного суду Київської області за своїм зареєстрованим місцем проживання, посилався на положення ч. 5 ст. 110 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, яка надає споживачу право подавати позов про захист прав споживачів також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» врегульовує відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов»язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов»язків найманого працівника, про що зазначено в ч. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, обґрунтовано застосував положення Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких споживачем, права якого захищаються даним Законом, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору відступлення права вимоги, укладеного 01 серпня 2015 року між ним та ОСОБА_3, отримав право вимоги за договорами строкового депозитного вкладу, укладеними на протязі 2004 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Тобто, позивач ОСОБА_2 особисто для власних побутових потреб від відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» послугу не отримував, в зв»язку з чим він не є споживачем в розумінні ч. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» та не користується правом вибору підсудності, передбаченим ч. 5 ст. 110 ЦПК України для споживачів, і повинен був подавати позовну заяву за загальним правилом ч. 2 ст. 109 ЦПК України, за місцезнаходженням відповідача.

Згідно ст. 115 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала.

Оскільки позивач ОСОБА_2 свою позовну заяву повинен був подати до суду за загальними правилами підсудності за місцезнаходженням відповідача згідно ч. 2 ст. 109 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, а відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» територіально у Вишгородському районі Київської області не знаходиться, законним та обґрунтованим є висновок судді про повернення позовної заяви позивачу для подання до належного суду в порядку, визначеному ст. 115 ЦПК України в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суддею Вишгородського районного суду Київської області ухвалу від 13 листопада 2017 року постановлено з додержанням норм процесуального права, зокрема ч. 2 ст. 109, ст. 115 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, підстави для її скасування відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: