ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року

м.Суми

Справа №592/10205/16-ц

Провадження № 22-ц/788/321/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми в складі судді Алфьорова А.М. від 29 листопада 2017 року, ухвалене у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) предявило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 23 серпня 2013 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 19000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку» .

Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за договором станом на 04 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 49643 грн 19 коп., яка складається із 17120 грн 98 коп. заборгованості за кредитом; 4508 грн 93 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 23723 грн 13 коп. пені за прострочення зобовязання; 1450 грн 00 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн (фіксована частина) і 2340 грн 15 коп. (процентна складова) штрафу.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2016 року позов задоволений (ас. 66-67).

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення з тих підстав, що він не отримував судову повістку про виклик у судове засідання у звязку з перебуванням за межами держави. Крім того, суд належним чином не перевірив розмір заборгованості, визначений позивачем, і не урахував суми, сплачені відповідачем у рахунок погашення боргу.

Ухвалою суду від 01 червня 2017 року заочне рішення скасоване і розгляд справи призначений в загальному порядку (ас. 98-99).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 листопада 2017 року позов задоволений повністю, вирішено питання про розподіл судових витрат (ас. 138-139).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, а тому порушене законне право позивача на отримання кредиту і процентів за користування ним підлягає захисту у судовому порядку шляхом стягнення сум.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про укладення між сторонами кредитного договору і досягнення згоди з усіх істотних умов не підтверджується матеріалами справи, у тому числі анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, Тарифами по престижним картам Visa. Наданий позивачем на підтвердження вимог розрахунок заборгованості не є обґрунтованим, при цьому суд не навів в рішенні відповідного розрахунку і не застосував позовну давність за заявою представника відповідача, яка була зроблена під час розгляду справи. Крім того, позивачеві не завдані збитки, а тому суду слід було застосувати до спірних правовідносин положення статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки.

Позивач відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі не подав.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник ПриватБанку ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 23 серпня 2013 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 19000 грн.

Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за договором станом на 04 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 49643 грн 19 коп., яка складається із 17120 грн 98 коп. заборгованості за кредитом; 4508 грн 93 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 23723 грн 13 коп. пені за прострочення зобовязання; 1450 грн 00 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн (фіксована частина) і 2340 грн 15 коп. (процентна складова) штрафу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції дійшов висновку, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 грошових зобовязань за кредитним договором порушені законні права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення визначеної позивачем суми заборгованості.

У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною.

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд правильно встановив, що 23 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком „ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), який складається з анкети-заяви останнього, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами цього договору ПриватБанк надав боржнику кредит у розмірі 19000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Висновок суду щодо укладення договору між сторонами у справі підтверджується матеріалами справи, у тому числі анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 28.05.2011; довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти від 23.08.2013; заявою про перегляд заочного рішення та доданими до неї копіями квитанцій поповнення рахунку; заявою представника відповідача, який згідно з частиною першою статті 64 ЦПК України здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки, про розгляд справи за його відсутності і визнання заборгованості за тілом кредиту у розмірі 19000 грн (ас. 11, 12, 80-81, 88-92, 136).

Зазначеними письмовими доказами спростовуються доводи скарги про недоведеність факту укладення сторонами у справі кредитного договору. При цьому, заперечуючи проти факту укладення договору з ПриватБанком, ОСОБА_1 на порушення вимог частини першої статті 81 ЦПК України не надав належних і достатніх доказів на підтвердження заперечень.

Крім того, факт укладення договору саме на тих умовах, якими обґрунтовано позов, підтверджується погашенням позивачем певних сум і довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка містить підпис позичальника (ас. 167).

Суд апеляційної інстанції досліджує цей доказ, оскільки він лише конкретизує додані позивачем до позовної заяви докази.

За таких обставин довід скарги про неправильність висновку суду щодо укладення між сторонами у справі договору на умовах, якими обґрунтовано позов, колегія суддів відхиляє.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Отже, обовязковою підставою для застосування судом позовної давності є заява сторони у спорі, зроблена до винесення ним рішення.

Перевіривши посилання заявника у скарзі на порушення судом вимог статті 267 ЦК України, апеляційний суд визнає його безпідставним, оскільки установлено і це підтверджується матеріалами справи, зокрема журналом судового засідання і технічним записом судового засідання, що відповідач ОСОБА_1 або його представник ОСОБА_4 заяву (усну або письмову) про застосування позовної давності до винесення рішення у справі судом першої інстанції не робили.

Письмові зауваження щодо неповноти або неправильності запису журналу судового засідання і технічного запису судового засідання учасниками справи не були подані в установленому законом порядку.

Відтак, за відсутності відповідної заяви суд першої інстанції не мав підстав застосовувати позовну давність.

Крім того, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_1 протягом спірного періоду вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу та обовязку щодо повернення кредитних коштів, а тому перебіг позовної давності переривався, внаслідок чого позивачем позовна давність не пропущена.

Разом з тим, частиною четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені і комісії, штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктами 1.1.5.21, 1.1.5.25 (ас. 27), передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктами 1.1.5.20, 2.1.1.12.7.4, 2.1.1.12.8 Умов та правил надання банківських послуг (ас. 27, 40зв.) передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин суд, порушивши норми матеріального і процесуального права, дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення з боржника пені (23723 грн 13 коп. за прострочення зобовязання і 1450 грн 00 коп. за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн) та штрафу (фіксованої частини в розмірі 500 грн та процентної складової в розмірі 2340 грн 15 коп.).

У звязку з цим суд апеляційної інстанції з урахуванням обставин справи, балансу інтересів сторін, погоджується з висновком суду про стягнення з боржника неустойки - штрафу 2840 грн 15 коп., який складається з фіксованої частини 500 грн та процентної складової 2340 грн 15 коп., а рішення в частині вирішення вимог про стягнення 23723 грн 13 коп. пені за прострочення зобовязання і 1450 грн 00 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн скасовує і відмовляє в задоволенні цих вимог.

Відхиляючи довід скарги про незастосування судом попередньої інстанції до спірних правовідносин положення статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки з урахуванням відсутності збитків у кредитора, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Отже за змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-473цс16).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині стягнення неустойки з порушенням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції скасовує рішення в частині задоволення вимог про стягнення 23723 грн 13 коп. пені за прострочення зобовязання і 1450 грн 00 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн і відмовляє в задоволенні цих вимог.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 375, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 листопада 2017 року в частині стягнення 23723 грн 13 коп. пені за прострочення зобовязання і 1450 грн 00 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн скасувати і в задоволенні цих вимог відмовити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: будинок 57, вул. Ковпака, с. Верхнє Піщане м. Суми, 40491, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: буд. 1Д, вул. М.Грушевського, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) 24469 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят девять) грн 08 коп. заборгованості за кредитним договором, яка утворилась станом на 04 вересня 2016 року і складається з 17120 грн заборгованості за кредитом, 4508 грн 93 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 2840 грн 15 коп. штрафу».

Рішення в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: будинок 57, вул. Ковпака, с. Верхнє Піщане м. Суми, 40491, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: буд. 1Д, вул. М.Грушевського, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) понесені судові витрати в сумі 675 грн 22 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

ОСОБА_5

Повне судове рішення складене 16 березня 2018 року

ОСОБА_6Біляєва