Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 595/446/16-ц

провадження № 61-5055св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: комунальне підприємство «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації», Бучацька державна нотаріальна контора,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року у складі судді Содомори Р. О. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2016 року у складі суддів Загорського О. О., Хоми М. В., Демковича Ю. Й.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: комунальне підприємство «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Бучацьке районне БТІ»), Бучацька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на ? частину житлового будинку і обов'язкової частки у спадщині.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 15 грудня 1976 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 На підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської (Трибухівської) сільської ради № 17 від 14 вересня 1979 року та акта відведення в натурі земельної ділянки, вона разом із чоловіком побудували житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Вказувала, що ОСОБА_5 без її відома оформив свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилась спадщина на вказаний будинок. Згідно заповіту, посвідченого Бучацькою державною нотаріальною конторою 28 січня 1999 року, вказаний житловий будинок успадкував їх син - ОСОБА_6, про що 02 лютого 2007 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, чим позбавив позивача права на обов'язкову частку у спадковому майні.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_1, просила скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Трибухівської сільської ради від 20 березня 2006 року № 42 на ім'я ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію в КП «Бучацьке районне БТІ» від 29 січня 2007 року запис № 319; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 лютого 2007 року; скасувати державну реєстрацію в Бучацькій державній нотаріальній конторі в реєстрі № 255; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на обов'язкову частку у спадщині, що складає 1/12 частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач сама відмовилася від обов'язкової частки у спадковому майні, про що подала відповідну заяву. Також, суд виходив із того, що в позові слід відмовити внаслідок спливу строку позовної давності.

Додатковим рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 365 грн 55 коп.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2016 року рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив ОСОБА_3

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій порушують права ОСОБА_1, оскільки спірний будинок був побудований нею разом із чоловіком ОСОБА_5 в період шлюбу, тому вона має право на ? частину житлового будинку. Відповідач ОСОБА_6 без відома позивача оформив право власності на батька - ОСОБА_5, чим позбавив її права власності на ? частину житлового будинку. Реєстрацію спірного будинку за ОСОБА_5 було проведено із порушенням, тому отримані ОСОБА_6 документи про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 лютого 2007 року та відповідно свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 лютого 2007 року є незаконними. Суд безпідставно застосував частину четверту статті 267 ЦК України, оскільки про порушення свого права позивачу стало відомо після смерті сина ОСОБА_6

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - зазначила про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, не відповідає фактичним обставинам справи та не підлягає задоволенню. Заявник помилково пов'язує момент виникнення права власності на спірний будинок із моментом його державної реєстрації за спадкодавцем ОСОБА_5 Судами вірно встановлено, що спірний будинок було побудовано до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Позивачем не надано доказів того, що позивач не знала про оформлення права власності на весь будинок за її чоловіком, а в подальшому за сином.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що 15 грудня 1976 року Дружбівською (Трибухівською) сільською радою Бучацького району Тернопільської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Згідно заповіту, посвідченого секретарем Трибухівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області 28 січня 1999 року все своє майно ОСОБА_5 заповів сину - ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі і на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Спадкоємцями після його смерті є його дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_6

16 листопада 2006 року ОСОБА_6 подав до Бучацької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_5

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на обов'язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частинами першою, п'ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Суд установив, що 02 лютого 2007 року позивач ОСОБА_1 подала до Бучацької державної нотаріальної контори заяву, згідно якої вона відмовилася від обов'язкової частки у спадковому майні та не заперечувала того, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане на ім'я її сина ОСОБА_6 Дана заява посвідчена 15 листопада 2006 року секретарем Трибухівської сільської ради ОСОБА_9

02 лютого 2007 року державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5

На підставі вказаного свідоцтва, 06 лютого 2007 року КП «Бучацьке районне БТІ» було зареєстровано за ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 4, 10, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що житловий будинок АДРЕСА_1 не був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посилаючись при цьому на довідку Трибухівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області про те, що ОСОБА_5 проживав у спірному будинку з 1964 року, тоді як шлюб з позивачем укладено у 1976 році. Доказів про те, хто і коли збудував спірний житловий будинок матеріали справи не містять. Згідно схеми до акта відведення в натурі земельної ділянки відображено житловий будинок з господарськими будівлями, що свідчить про відведення земельної ділянки вже під раніше збудований будинок.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_6, вбачається, що житловий будинок належав померлому ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Трибухівської сільської ради народних депутатів Бучацького району Тернопільської області 24 березня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Трибухівської сільської ради від 20 березня 2006 року за № 42.

За частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина перша статті 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій у порушення статей 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), не з'ясували належним чином усіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надали відповідної оцінки наданим сторонами доказам в їх сукупності.

Отже, для вирішення питання про те, чи є позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, необхідно встановити, чи було домоволодіння по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя Макар, з урахуванням того, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за спадкодавцем за час перебування їх у шлюбі, проте таке питання судом першої інстанції не досліджувалось, а судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що позивачем не надано доказів, що спірне домоволодіння було спільним сумісним майном подружжя.

Такий висновок суду апеляційної інстанції також не можна вважати обґрунтованим, оскільки апеляційним судом обставини щодо часу набуття спірного майна не встановлені. Посилання апеляційного суду на довідку Трибухівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області про те, що ОСОБА_5 проживав у спірному будинку з 1964 року та акт відведення земельної ділянки, згідно якого земельна ділянка була відведена вже під раніше збудований будинок не можуть бути належним підтвердженням, що спірне майно було особистою приватною власністю спадкодавця.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди не надали оцінки доводам позивача про те, що спірний будинок було набуто нею та спадкодавцем як подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі, таким чином половина вказаного будинку є її власністю в силу закону, а інша частина підлягає розподілу між спадкоємцями.

Зазначених доводів суди попередніх інстанцій не перевірили. Не встановили обставин та часу набуття спадкодавцем спірного майна у власність та не врахували вимог закону, яким встановлюється презумпція спільної власності майна подружжя, обмежившись лише посиланням на те, що ОСОБА_1 на час подання заяви про відмову від обов'язкової частки у спадщині була обізнана про обсяг спадкового майна та той факт, що спірний будинок належить на праві власності її чоловіку ОСОБА_5

Крім того,дійшовши висновку про відмову в позові у зв'язку з його безпідставністю, суди попередніх інстанцій зазначили ще й іншу підставу для відмови - пропуск ОСОБА_1 позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За обставин, коли позов не доведено, посилання суду на сплив позовної давності і застосування відповідних наслідків є формальним порушенням норм матеріального права.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Ураховуючи, що судами не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що згідно частини третьої статті 411 ЦПК Україниє підставою скасування рішення судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик