Провадження № 2/161/10/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.,

при секретарі Бортнюк А.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Мостобуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Мостобуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказує, що працював у містобудівельному загоні №60, який є структурною одиницею ПАТ «Мостобуд» з 09.06.1971 року по 01.02.2012 року. Наказом № 09-к від 31.01.2012 року був звільнений за власним бажанням. При звільненні відповідач не виплатив йому належну заробітну плату, в звязку з чим, він звернувся до Луцького міськрайонного суду з заявою про видачу судового наказу. 04 квітня 2014 року видано судовий наказ про стягнення в користь позивач з ПАТ «Мостобуд» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 16971 грн 65 коп.

Зазначає, що заборговану заробітну плату йому було виплачено лише 06.10.2017 року, в зв»язку з чим виконавче провадження по виконанню судового наказу було закінчено постановою від 06.11.2017 року.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача в його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.02.2012 року по жовтень 2017 року в сумі 385 980 грн. 92 коп.

В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив його задовольнити. Також вказував, що 05.09.2017 року на його картковий рахунок відповідачем було перераховано кошти в сумі 5000 грн., а тому просив на таку суму зменшити розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначав, що при звільненні відповідача станом на 01.02.2012 року заборгованість по заробітній платі становила 78 379, 32 грн., яку в подальшому частково було виплачено, невиплаченою залишилась сума в розмірі 16971 грн 65 коп., яку стягнуто в примусовому порядку згідно судового наказу. Вказував, що заборгованість виникла в звязку з відсутністю коштів на підприємстві. Просив при постановленні рішення врахувати ту обставину, що позивачу 05.09.2017 року було виплачено ще додатково 5000 гривень в рахунок заборгованості по заробітній платі.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у Містобудівельному загоні №60 ПАТ «Мостобуд» з 09.06.1971 року головним інженером, з 03.04.2007 року виконуючим обов»язки начальника Мостозагону № 60, з 06.12.2012 року начальником, з 03.01.2012 року - на посаді заступника начальника. Наказом № 09-к від 31.01.2012 року був звільнений за власним бажанням, в звязку з виходом на пенсію за ст.. 38 КЗпП України. (а.с.6).

Також встановлено, що при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку. 04 квітня 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ про стягнення з ПАТ «Мостобуд» в користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 16971 грн. 65 коп.

Як вбачається з копії постанови про закінчення виконавчого провадження, судовий наказ по стягненню нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в користь ОСОБА_1 виконано 06.10.2017 року відповідно до платіжного доручення №4283. ( а.с.4).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП.

Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у звязку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення.

Таким чином? суд прийшов до висновку, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, останній вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.02.2012 року по 06.10.2017 року ( день фактичного розрахунку).

Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана відповідна виплата.

Згідно п.8 Порядку , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивачем було надано суду довідку , видану «Мостобудівельним загоном № 60 ПАТ «Мостобуд» 12.01.2018 року, згідно якої сума середньоденного заробітку позивача становить 354 грн 80 коп, з таким розміром середньоденного заробітку погодився представник відповідача.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 504880, 40 грн., з розрахунку: 1423 робочих дні (з 01.02.2012 року по 06.10.2017 року ) х 354, 80 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення) .

Відповідно до правової позиції, висловленої у справі за N 6-113цс16 Верховним судом України в постанові від 27 квітня 2016 року право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення - 01.02.2012 року, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 становила 78 379, 32 грн, що підтверджується довідкою, виданою «Мостобудівельним загоном № 60 ПАТ «Мостобуд». З заявою про видачу судового наказу позивач звернувся щодо стягнення суми невиплаченої заробітної плати в розмірі 16 971, 65 грн. Спору між підприємством та працівником з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення не було.

Крім того, 05.09.2017 року на картковий рахунок ОСОБА_1 відповідачем було перераховано кошти в сумі 5000 гривень, що не заперечувалось самим позивачем. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, дані кошти були перераховані в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, однак не були враховані при примусовому стягненні заборгованості згідно судового наказу.

Таким чи чином, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує розмір суми невиплаченої заробітної плати, її істотність порівняно із середнім заробітком, у тому числі й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті, а також ту обставину, що спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення не було.

Отже, беручи до уваги ту обставину, що заборгованість по заробітній платі позивача на час звільнення складала 78 379, 32 грн. ( а.с. ), невиплачена та стягнута за судовим наказом сума заборгованості становила 16 971, 65 грн., то враховуючи неістотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника ( 504880, 40 грн.) , суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 16 971, 65 коп.

Згідно положень ч.6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 .п.1 .ст.5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 704,08 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89, 263, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Мостобуд» (місцезнаходження м. Київ, вул. Панківська, 5; ідентифікаційний ) в користь ОСОБА_1 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт серії АС 363139) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 971( шістнадцять тисяч девятсот сімдесят одна) гривня 65 копійок.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Мостобуд» (місцезнаходження м. Київ, вул. Панківська, 5; ідентифікаційний ) в дохід держави 704(сімсот чотири) гривні 80 копійок судового збору

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення буде складено 08 лютого 2018 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_3