Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

місто Київ

справа № 308/577/17

провадження № 61-11350св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - директор «Кредитної спілки «Тур'я» Качко Вікторія Степанівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Світлик О. М.від 10 лютого 2017 року та ухвалуАпеляційного суду Закарпатської області у складі суддів Готра Т. Ю., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю. від 23 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до директора «Кредитної спілки «Тур'я» Качко В. С. про повернення коштів, стягнення моральної шкоди, звільнення з посади та притягнення останньої до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року позов, зважаючи на недотримання положень статті 119 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV) (далі - ЦПК України 2004 року), залишено без руху.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції від 10 лютого 2017 року обґрунтовувалася тим, що ухвалою цього суду від 23 січня 2017 року позов залишено без руху з тих підстав, що у позові відповідачем зазначено посадову особу, яка не може брати участі у справах позовного провадження, у поданому позові об'єднано вимоги, які підлягають розгляду як за правилами цивільного судочинства, так і за правилами кримінального судочинства, позовну заяву складено російською мовою без перекладу на державну мову. Зазначене судове рішення ОСОБА_3 отримав 02 лютого 2017 року, втім вимоги суду в установлений законом строк не виконав.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2017 року залишено без змін

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд повно і всебічно дослідив позовну заяву та додатки до неї, повернув позовну заяву відповідно до вимог закону.

ОСОБА_3, не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, 24 травня 2017 року звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 рокута ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 року, ухвалити нове рішення по суті спору, задовольнивши позовні вимоги повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема тим, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, заявлений відвід судді Собослою Г. Г. всупереч доводам заявника також не задоволено. ОСОБА_3 вважає судове засідання 23 березня 2017 року таким, що відбулося без його участі, оскільки особу його не було встановлено. Позивач вказував на відсутність повноважень у ОСОБА_5 на представлення у судовому засіданніправ та інтересів директора «Кредитної спілки «Тур'я» Качко В. С.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України 2004 року судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 03 березня 2018 року передано до Верховного Суду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій відповідають не повною мірою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у позові сторонами справи зазначено заявника та посадову особу, які не можуть бути особами, які беруть участь у справах позовного провадження, позов ОСОБА_3 складений російською мовою без перекладу на державну мову. У позові об'єднано вимоги, що підлягають розгляду як за правилами цивільного судочинства, так і за правилами кримінального судочинства.

Зважаючи на встановлені обставини, суд касаційної інстанції зробив висновок, що, ухвалюючи рішення про повернення позовної заяви, судом першої інстанції в цілому дотримано норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦПК України 2004 року не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Позивачем об'єднано вимоги, які підлягають розгляду як за правилами цивільного судочинства, так і за правилами кримінального судочинства. Отже, судом першої інстанції правильно з'ясовано щодо недопустимості розгляду зазначених вимог у справі позовного провадження цивільного судочинства.

В частині першій статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до частини четвертої статті 119 ЦПК України 2004 року позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Згідно зі статтею 7 ЦПК України 2004 року мова цивільного судочинства визначається статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

За статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою, а сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року № 2-р/2018 Закон України «Про засади державної мовної політики» від 03 липня 2012 року № 5029-VI, зі змінами, визнаний неконституційним, втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення. Отже, Закон України «Про засади державної мовної політики» станом на день вчинення процесуальних дій судом першої інстанції з приводу залишення позову без руху та подальшого його повернення був чинним.

Таким чином, посилання заявника на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права у цій частині доводів є безпідставними.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив, зокрема й з того, що всупереч вимогам частини першої статті 26 та пункту 2 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року ОСОБА_3 сторонами справи зазначено заявника та посадову особу. З такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції.

Із зазначеними висновками Верховний Суд не погоджується, оскільки за змістом статей 33, 36, 119 ЦПК України 2004 року на позивача покладено як право, так і обов'язок визначати відповідача у справі. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Враховуючи зміст статей 26, 27, 31 ЦПК України 2004 року, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами щодо предмета позову й, звертаючись до суду, має право на самостійне визначення складу учасників справи.

За пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 року). У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи.

У статті 119 ЦПК України передбачено вичерпнийперелік вимог щодо форми та змісту позовної заяви, і лише у межах цих вимог суд повинен вирішувати питання про наявність чи відсутність недоліків.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, Верховний Суд зробив висновок про необхідність зміни мотивувальної частини ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 рокув частині визначення правових підстав повернення позовної заяви з причин пред'явлення позову до неналежної особи, виключивши таку підставу.

Верховний Суд зробив висновок про безпідставність тверджень ОСОБА_3 щодо проведення судового засідання 23 березня 2017 року в приміщенні Апеляційного суду Закарпатської області без його участі, оскільки звукозапис та журнал судового засідання свідчать про його присутність під час розгляду справи. ОСОБА_3 брав активну участь у судовому засіданні, зокрема заявляв клопотання про відвід судді Собослоя Г. Г. Письмові зауваження щодо неповноти або неправильності запису судового засідання у порядку статті 199 ЦПК України 2004 року заявник не подавав.

Оцінюючи доводи скарги щодо незадоволення заявленого відводу судді Собослоя Г. Г., Верховний Суд виходить з правил статті 20 ЦПК України 2004 року, згідно з якими суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо: під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 11-1 цього Кодексу. Втім, ОСОБА_3 не повідомлено доводів та не представлено доказів, які підтверджували б наявність обставин, які в розумінні статті 20 ЦПК України 2004 року були б підставами для відводу судді.

Твердження про невідому особу у судовому засіданні, що представляла інтереси відповідача у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції також не заслуговують на увагу, оскільки, як слідує із звукозапису судового засідання, судом встановлено особу представника відповідача й перевірено наявність прав на представлення інтересів відповідача у зазначеній справі.

Оцінюючи доводи касаційної скарги в цілому, суд має виходити з імперативного припису правила частини другої статті 410 ЦПК України, згідно з яким не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. У незміненій частині оскаржуваних судових рішень доводи касаційної скарги носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 рокушляхом виключення з числа правових підстав повернення позовної заяви доводи про пред'явлення позову до неналежної особи.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик