Справа № 359/7085/14-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/1193/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 14.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

секретар: Тимошевська С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Бориспільської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, третя особа: Громадська організація «Садівницьке товариство «Старз» про визнання недійсними розпоряджень місцевого органу виконавчої влади та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Бориспільської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 08 листопада 2011 року №3506 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області», визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року №4789 «Про передачу у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0628 га (кадастровий номер :04:001:1431) від 24.12.2012 р., виданий ОСОБА_2 на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року №4789, посилаючись на те , що вона як суміжний землекористувач не погоджувала межі земельної ділянки відповідача.

У грудні 2017 року, в порядку ст.116 ЦПК України, ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів, мотивуючи її неможливістю отримання доказів від відповідача ОСОБА_2 самостійно, зокрема: письмових пояснень з якої документації знімались деякі копії технічної документації із землеустрою на оспорювань земельну ділянку, чи були оригінали технічної документації у двох екземплярах, де і у кого вони зберігаються, ОСОБА_4, який представляв інтереси ОСОБА_2, отримав копії оспорюваних документів від ОСОБА_2 чи від когось іншого.

У звязку із цим просила суд викликати і допитати у якості свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4 (представника ОСОБА_2Ю.), ОСОБА_5, приватного підприємця ОСОБА_6, і витребувати із архівної цивільної справи №359/5677/14-ц, яка знаходиться в Бориспільському міськрайонному суді Київської області, завірені копії аркушів сторінок із 108-122, 150-154, та звукозапис аудіо запису судового засідання за 30.09.2014 року.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення доказів задоволено частково. Вирішено допитати у якості свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 У задоволенні заяви в частині витребування цивільної справи №359/5677/14-ц відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу про часткове забезпечення доказів шляхом виклику та допиту свідків скасувати, посилаючись на її незаконність, порушення судом норм процесуального права. Вважає, що заява про забезпечення доказів є необґрунтованою, оскільки які саме обставини у справі мають доводити свідки в заяві та в оскаржуваній ухвалі суду не зазначено. Вказує, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку на законних підставах, що підтверджується документацією із землеустрою, а тому питання на які мають відповісти свідки, визначені у заяві про забезпечення доказів, є безпідставними. Вказує, що відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, не доказуються при розгляді іншої справи.

Позивач ОСОБА_3 надала суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що подала до суду заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог щодо додаткових вимог до ОСОБА_2. Вказує, що ОСОБА_2 зловживає своїми правами, оскільки оскаржує не тільки ухвалу про забезпечення доказів, а і ухвалу про забезпечення позову. Вважає, що ОСОБА_2 діє через свого представника, оскільки намагається ввести суд в оману, а тому її необхідно допитати у якості свідка.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення доказів в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення доказів шляхом витребування доказів суд першої інстанції виходив із того, що до заяви про забезпечення доказів не приєднано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 зверталась до Бориспільського міськрайонного суду з метою отримання копії аркушів №108 №122, №150 №154 цивільної справи №359/5677/14-ц, а також звукозапису судового засідання, що проводилось 30 вересня 2014 року. Ця обставина свідчить про те, що позивач не вжила жодного заходу, спрямованого на самостійне отримання вказаних доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить суд скасувати ухвалу про забезпечення доказів в частині виклику та допиту свідків, ухвала в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення доказів шляхом витребування доказів не оскаржується, а тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Задовольняючи заяву про забезпечення доказів в частині виклику і допиту у якості свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обєктивно не має можливості самостійно допитати цих свідків поза судовим засіданням.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що у липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Бориспільської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 08 листопада 2011 року №3506 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області», визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року №4789 «Про передачу у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0628 га (кадастровий номер :04:001:1431) від 24.12.2012 р., виданий ОСОБА_2 на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року №4789 (а.с.1-5), посилаючись на те , що вона як суміжний землекористувач не погоджувала межі земельної ділянки відповідача.

У грудні 2017 року, в порядку ст.116 ЦПК України, ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів, мотивуючи її неможливістю отримання доказів від відповідача ОСОБА_2 самостійно, зокрема: письмових пояснень з якої документації знімались деякі копії технічної документації із землеустрою на оспорювань земельну ділянку, чи були оригінали технічної документації у двох екземплярах, де і у кого вони зберігаються, ОСОБА_4, який представляв інтереси ОСОБА_2, отримав копії оспорюваних документів від ОСОБА_2 чи від когось іншого. У звязку із цим просила суд викликати і допитати у якості свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4 (представника ОСОБА_2Ю.), ОСОБА_5, приватного підприємця ОСОБА_6, і витребувати із архівної цивільної справи №359/5677/14-ц, яка знаходиться в Бориспільському міськрайонному суді Київської області, завірені копії аркушів сторінок із 108-122, 150-154, та звукозапис аудіо запису судового засідання за 30.09.2014 року (а.с.7-10).

Відповідно до ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.2 ст.91 ЦПК України у заяві про виклик свідка зазначаються його імя, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити.

Відповідно до ч.1, 2 ст.116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобовязання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Відповідно до ч.1 ст.117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів звязку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові) (для фізичних осіб) іншої сторони (сторін), якщо вона відома заявнику, а також якщо відомі відомості, що її ідентифікують: її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів звязку та адреси електронної пошти; 4) докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; 5) обґрунтування необхідності забезпечення доказів; 6) спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12 червня 2009 року докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними (стаття 136 ЦПК ( 1618-15 )). Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування (стаття 58 ЦПК ( 1618-15 )), або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи (стаття 59 ЦПК ( 1618-15 )), судом не повинні прийматися.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12 червня 2009 року під час попереднього судового засідання за заявою особи, яка бере участь у справі, суд може вирішити питання про забезпечення доказів, якщо для цієї особи подання потрібних доказів є неможливим або в неї є труднощі у поданні цих доказів. Закон не обмежує коло доказів, які можуть бути забезпечені судом, і здійснення процесуальних дій щодо забезпечення доказів. У заяві про забезпечення доказів повинні бути зазначені всі відомості, визначені частиною першою статті 134 ЦПК ( 1618-15 ), а в разі невідповідності заяви цим вимогам застосовуються наслідки, встановлені частинами першою і другою статті 121 ЦПК.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення доказів, остання не відповідає встановленим ст.ст.91, 117 ЦПК України вимогам, а саме, у заяві про забезпечення доказів не зазначено: обставини, для доказування яких докази необхідні, обставини, які свідки можуть підтвердити з урахуванням того, що обґрунтуванням позову є відсутність згоди позивача при погодженні меж земельної ділянки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції передчасно задовольнив клопотання про забезпечення доказів шляхом виклику та допиту свідків, не взявши до уваги те, що така заява не відповідає вимогам, встановленим ст.ст.91, 117 ЦПК України, п.п.13,15 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12 червня 2009 року, що призвело до постановлення невмотивнованої ухвали.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, її предметом є визнання недійсними розпоряджень та державного акту на право власності на земельну ділянку, а підставами для задоволення позову ОСОБА_3 вважає порушення норм Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій України».

Відтак, колегія суддів зазначає, що свідки, яких ОСОБА_3 просить викликати і допитати, не можуть підтвердити порушення відповідачем ОСОБА_2 положень Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій України». Вказане має підтверджуватися іншими письмовими доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що позивач подала до суду заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог щодо додаткових вимог до ОСОБА_2, а тому свідків необхідно допитати в суді, відхиляються колегією суддів, оскільки в заяві про збільшення позовних вимог позивач просила визнати незаконними дії відповідача та зобовязати останнього прибрати та демонтувати будівельний вагончик, при цьому з приводу цих вимог та обставин позивач у своїй заяві про забезпечення доказів не чого не зазначав.

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що ОСОБА_2 зловживає своїми правами, оскільки оскаржує не тільки ухвалу про забезпечення доказів, а і ухвалу про забезпечення позову, також відхиляються колегією суддів, оскільки однією із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін, яка полягає у тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що ОСОБА_2 діє через свого представника, оскільки намагається ввести суд в оману, а тому її необхідно допитати у якості свідка, також відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Тобто, ОСОБА_2 скористалася наданим їй правом брати участь у судовому процесі через представника не порушуючи норм ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення доказів відповідно до ст.374 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 рокув частині виклику і допиту у якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 скасувати і ухвалити в цій частині новее судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення доказів в частині виклику і допиту у якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено «14» березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: