Постанова

Іменем України

08 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 569/12685/14-ц

провадження № 61-25785св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 (ОСОБА_5),

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_6, ОСОБА_7,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року у складі судді Харченка С. П. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Григоренко М. П., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 (після зміни прізвища та імені ОСОБА_4) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на частку у спадковому майні. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її батько ОСОБА_9. Після спливу шести місяців вона звернулася у Другу Рівненську міську державну нотаріальну контору за отриманням свідоцтва про право власності на спадкове майно, але у зв'язку з тим, що майно не визначене та не виділене в натурі, у видачі свідоцтва їй було відмовлено. Так як вона не є членом сім'ї спадкодавця, в неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а ці документи знаходяться у відповідачів, які їх не надають. 06 листопада 2012 року на адресу КП «Рівненське БТІ» Другою Рівненською державною нотаріальною конторою надіслано лист № 1490/02-14, згідно з яким нотаріальна контора просила видати їй дублікат свідоцтва про право власності на домоволодіння, що знаходиться про АДРЕСА_1, виданого 23 лютого 1994 року Управою Рівненської міської Ради народних депутатів (розпорядження голови управи від 22 лютого 1994 року № 220-р) на ім'я ОСОБА_9, однак вимога Державного нотаріуса не була виконана ні ОСОБА_6, ні КП «Рівненське БТІ». 17 січня 2013 року після чергового звернення у Другу Рівненську державну нотаріальну контору вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В подальшому вона уклала з Комунальним підприємством «Рівненське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Рівненське БТІ») договір-заяву на виготовлення копії технічного паспорта, дубліката свідоцтва про право власності та видачу витягу з Реєстру прав власності на спірне домоволодіння. У зв'язку з невиконанням зазначеного договору-заяви вона звернулася до суду з позовом до КП «Рівненське БТІ» про видачу дубліката свідоцтва про право власності на домоволодіння. Рішенням Рівненського міського суду від 18 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2014 року, у справі №569/18112/13-ц в позові їй було відмовлено за безпідставністю. Оскільки її право на частку у спадщині як доньки ОСОБА_9 від першого шлюбу відповідачі не визнають та перешкоджають в оформленні права власності на спадкове майно шляхом неподання правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на 1/8 частину домоволодіння № АДРЕСА_1 як на спадкове майно після смерті ОСОБА_9

У січні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання будинку спільною сумісною власністю. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_6, ОСОБА_7 посилалися на те, що з 04 березня 1983 року ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 14 червня 1989 № 198 ОСОБА_9 виділено земельну ділянку площею 600 кв. м у АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку. У період спільного проживання подружжя ОСОБА_9 на зазначеній земельній ділянці за спільні кошти родини побудувало житловий будинок, якому згідно з наказом департаменту архітектури Рівненської міської ради народних депутатів від 14 січня 1994 року № 4 присвоєно адресний номер 93-б. Будинок споруджений за спільні кошти всіх членів сім'ї і був оформлений на ім'я ОСОБА_9 23 лютого 1994 року Рівненською міською радою ОСОБА_9 видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння за вищезазначеною адресою. Враховуючи наведене, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просили визнати будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 в рівних частках по 1/4 за кожним.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на частку у спадковому майні задоволено. Визнано за ОСОБА_12 право власності на 1/8 частку домоволодіння № АДРЕСА_1 як на спадкове майно після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання будинку спільною сумісною власністю відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 є донькою спадкодавця і її частка у спадковому майні рівна з частками інших дітей та дружини померлого. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з недоведеності позивачами того, що спірний будинок споруджений за спільні кошти сім'ї подружжя ОСОБА_7 та їх дітей. На час видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок діти були неповнолітніми, а тому не могли ні своєю працею, ні коштами брати участь у спорудженні будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки місцевого суду відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують цих висновків.

У вересні 2017 року представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим судом порушено вимоги пункту 2 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), оскільки існують судові рішення, ухвалені у 2010-2011 роках з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, про що наголошувалося сторонами під час розгляду справи. Тому провадження у цій справі підлягало закриттю. Апеляційний суд неправомірно визнав неповажною причиною неявки ОСОБА_6 у судове засідання, розглянув справу без її участі, чим позбавив її можливості надати пояснення в суді та задати питання іншим особам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу 569/12685/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці першої-п'ятої черг).

Відповідно до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Судами встановлено, що з 04 березня 1983 року ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 14 червня 1989 року № 198 ОСОБА_9 виділено земельну ділянку площею 600 кв. м у АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку.

У період спільного проживання подружжя ОСОБА_9 на зазначеній земельній ділянці за спільні кошти сім'ї споруджено житловий будинок, якому згідно з наказом від 14 січня 1994 року №4 департаменту архітектури Рівненської міської ради народних депутатів присвоєно адресний номер 93-б.

23 лютого 1994 року Рівненською міською Радою ОСОБА_9 видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 помер.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина, а саме половина спірного домоволодіння. Спадкоємцями першої черги були: позивач ОСОБА_4 (донька від першого шлюбу), дружина ОСОБА_6 та їх двоє дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_11 (помер у 2012 році).

Задовольняючи первісний позов, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що частка ОСОБА_4 як спадкоємця першої черги на спірне домоволодіння становить 1/8. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 як майна, набутого в результаті спільної праці за спільні грошові кошти родини, суди виходили з того, що хоч свідоцтво про право власності на спірний будинок було видане на ім'я ОСОБА_9, його співвласником у рівній з чоловіком частці була тільки його дружина ОСОБА_6, а не діти, які на той час були малолітніми, відповідно 11 та 6 років. Позивачі за зустрічним позовом не надали суду доказів того, що спірний будинок по АДРЕСА_1 набутий в результаті спільної праці та за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 та їх дітей.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводів про неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи касаційна скарга не містить.

Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині посилань заявника на порушення апеляційним судом вимог пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд виходить з такого.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв'язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі, визначені статтею 205 ЦПК України 2004 року, є вичерпними.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало чинності, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 223 ЦПК України 2004 року після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Закриття провадження у справі у цьому випадку можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведених правових норм позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

В розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Пред'являючи позов у даній справі, ОСОБА_4 (ОСОБА_4.) просила визнати за нею право власності на 1/8 частку домоволодіння по АДРЕСА_1.

Підставами заявлених вимог позивач зазначала, зокрема: відмову Другої Рівненської міської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв'язку з тим, що майно не визначене та не виділене в натурі; відмову відповідачів за первісним позовом надати правовстановлюючі документи на нерухоме майно; відмову в задоволенні позову до КП «Рівненське БТІ» про видачу дубліката свідоцтва про право власності на домоволодіння; відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з невизнанням відповідачами її права на частку у спадщині як доньки ОСОБА_9 від першого шлюбу та перешкоджання в оформленні права власності на спадкове майно шляхом неподання правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2010 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 2-164/2010 (22-1997-2010) у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 про визнання права власності на спадкове майно, виділ частки в натурі у спадщині та стягнення компенсації вартості частки у спадковому майні відмовлено. Звертаючись з указаним позовом, ОСОБА_4 просила, зокрема визнати за нею право власності 1/8 частку домоволодіння № АДРЕСА_1. Відмовляючи в задоволені позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, а за відсутності відмови нотаріуса у видачі такого свідоцтва вимоги про визнання права на спадщину не підлягають задоволенню.

Отже, підстави зазначених позовів не є тотожними, оскільки обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, суттєво відрізняються.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом безпідставно не закрито провадження у цій справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, не заслуговують на увагу.

Посилання заявників на те, що суд апеляційної інстанції визнав неповажною причиною неявки ОСОБА_6 в судове засідання та розглянув справу без її участі, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з частиною першою статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року заява № 3572/03, у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

За змістом частини другої статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд має право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони незалежно від причин її неявки в судове засідання.

Подаючи клопотання про перенесення розгляду справи, ОСОБА_6 не надала доказів на підтвердження зазначених у ньому обставин, а тому апеляційний суд правильно визнав причини неявки відповідача та її представника в судове засідання неповажними і розглянув справу за їх відсутності.

Саме представником відповідача була подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Тому представник повинен був указати в цій скарзі, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення, а також зазначити нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які, на його думку, підлягають дослідженню чи оцінці.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року, у зв'язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов