Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Шевчук А.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/14266/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на прибудови А-2, А-3 до житлового будинку по АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3. Спадкоємцями після смерті батька є він та його мати, яка є дружиною померлого, - ОСОБА_2. Вказав, що вони прийняли спадщину у вигляді 32/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1. Однак, його батько за життя до вказаного будинку здійснив прибудови, які у встановленому законом порядку оформити не встиг. У зв'язку з цим, державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2017 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Додатково скаржник зазначив, що відповідач із позовними вимогами погоджується та не заперечує щодо їх задоволення.

ОСОБА_2, використовуючи своє право, в порядку ст. 360 ЦПК України, подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема зазначила, що погоджується із доводами апеляційної скарги та просить її задовольнити.

В апеляційному суді представник позивача адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, окремо вказавши, що відповідач визнала позов та апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу визнала, просила її задовольнити, підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2004 року спадкоємцями майна ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, є в рівних частках кожен: його дружина ОСОБА_2 та його син ОСОБА_1 Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з 32/100 частин жилого будинку по АДРЕСА_1.

Згідно нотаріально посвідченого договору про поділ спадкового майна від 13.05.2004 року, укладеного між сторонами, до позивача перейшло право особистої власності на 32/100 частини вищезазначеного жилого будинку.

Постановою державного нотаріуса від 28.11.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на прибудови А2, А3 до житлового будинку по АДРЕСА_1, оскільки заявник не надав документів, які б підтверджували право власності на них спадкодавця, а згідно технічної документації вказані прибудови зазначені як самовільні.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Встановивши, що за життя у померлого ОСОБА_3 були відсутні необхідні дозвільні документи на будівництво спірної частини будинку, яка не була введена в експлуатацію, відсутність відповідного документу, що посвідчує право власності та реєстрацію права власності на нього, визнавши вказані прибудови об'єктом самочинного будівництва, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Будь-яких доказів зворотнього матеріали справи не містять, що і не заперечується самим позивачем.

Посилання скаржника на положення ст. 186 ЦК України, що прибудова слугує для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю, а тому відноситься до житлового будинку, правового значення не мають з наведених вище мотивів.

Відповідно до ч.4 ст. 364 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

А тому визнання апеляційної скарги, як і визнання позову (ч.4 ст.206 ЦПК України) не є безумовною підставою її (його) задоволення, якщо воно суперечить закону.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на правильність їх прийняття.

За таких обставин, передбачені законом підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.02.2018 року.

Головуючий Судді