КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року місто Київ.

Справа № 759/9647/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1851/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М.,Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 до якої приєдналась ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року, (у складі судді Шум Л.М., інформація про дату складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з викладеним вище, 03 жовтня 2018 року цивільні справи, які перебували в провадженні Апеляційного суду міста Києва, були перереєстровані в Київському апеляційному суді з проведенням їх автоматизованого розподілу між суддями новоутвореного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2018 дану справу призначено судді-доповідачу Желепі О.В.

Позивачка у липні 2016 р. звернулася до суду з позовними вимогами про усунення їй перешкод у користування приватною власністю, а саме: будинком АДРЕСА_2, шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_6

У грудні 2016 р. позивачка ОСОБА_2 подала заяву про зміну предмету позову, у зв'язку з чим просила суд позбавити права користування будинком АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та її дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (т. 1 ас.139-140).

У лютому 2018 р. позивачка подала заяви про уточнення позовних вимог, в яких просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_2 в порядку ст. 167 ЖК Української РСР (т. 1 ас. 214, т. 2 ас. 2-9).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідачка ОСОБА_4 та третя особа: ОСОБА_3 є її дочками.

Далі позивачка зазначила, що її чоловіку, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, належала квартира АДРЕСА_1.

Також зазначила, що від обов'язкової частки на спадщину щодо вказаної вище квартири позивачка, після померлого чоловіка та відповідачка після померлого ОСОБА_7, який був її батьком відмовились на користь третьої особи ОСОБА_3.

Позивачка зазначає, що спірний будинок АДРЕСА_2 належить їй одноосібно на праві власності, яке вона набула після смерті своїх батьків.

Далі зазначає, що у лютому 2016 р. відповідачка добровільно залишила спірний будинок, вивезла свої особисті речі та меблі та переїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка ОСОБА_8 у Херсонську область. В подальшому відповідачка декілька разів поверталась до житлового будинку з метою вивезення усіх своїх речей, що кожного разу супроводжувалось сварками, скандалами та бійками. У зв'язку з наміром відповідачки виїхати на постійне місце проживання до іншого регіону та неприязними стосунками з останньою позивачка дала згоду на реєстрацію у спірному житловому будинку третьої особи: ОСОБА_3, яка повинна була здійснювати догляд за позивачкою та вести господарство.

Також позивачка вказувала, що проживаючи разом з відповідачкою до лютого 2016 р. у спірному будинку, вони мали окремий бюджет, порізно готували їжу, позивачка одноосібно сплачувала комунальні послуги, тощо. З лютого 2016 р. відповідачка у спірному житловому будинку не проживає, крім того, відповідачка та її сім'я мають фінансову можливість забезпечити себе житлом, у зв'язку з чим просила позов задовольнити та стягнути судові витрати в розмірі 16 364 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3,Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю .

Вказувала на те, що оскаржуване рішення є несправедливим і незаконним, так як складено з порушенням матеріального закону та норм ЦПК України.

В апеляційній скарзі посилалася на те, що судом першої інстанції неправомірно змінено позовну вимогу позивача, тому воно не відповідає п.7 ч. 2 ст. 265 ЦПК України.

Зазначила, що суд не вказав в своєму рішенні до якого суду позивачка зверталась у липні 2016 року, що на думку скаржника є приховуванням дійсних обставин справи.

Також, позивачка вказувала на те, що вона зазначила єдину позовну вимогу про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_2, з лютого 2016 року, відповідно до статті 167 ЖК УРСР, однак суд в описовій частині зазначив інше, а тому рішення суду не відповідає п.1ч.3 ст. 265 ЦПК України.

Разом з тим, скаржник посилається на те, що рішення першої інстанції не відповідає вимогам п.2-3 ч. 3 ст. 265 ЦПК України.

Вважає, що судом не вірно встановлені обставини справи щодо повноти виконання позивачкою рішення суду по справі № 759/5229/16-ц про вселення відповідачки у спірний будинок.

Скаржник вказує на те, що адресою постійного проживання відповідачки з 11 квітня 2016 року є орендована квартира АДРЕСА_3, а тому в сукупності з іншими доказами по справі, є підстави вважати, що відповідачка не проживає у спірному будинку з квітня 2016 року.

Посилалась також на те, що висновки суду щодо неприязних відносин і конфліктних ситуацій між позивачем і відповідачем не знайшли свого підтвердження, так як були спростовані позивачем.

Скаржник зазначила, що рішення суду по справі № 759/5229/16-ц т.1 а.с. 59-60 не є преюдиціальним до цієї справи та не звільняє відповідача від доказування, а також вважає, що суд не повинен сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, що наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Також, позивачка вважає, що реєстрація місця проживання не надає права користування відповідачці житловим приміщенням.

При цьому, скаржник зазначила, що виїхавши з будинку в лютому 2016 року, відповідачка розірвала угоду відповідно до ст. 167 ЖК України, ст. 405 ,406 ЦК України.

Вказує на неправильне застосування судом норм ст.47 Конституції України та ч.4 ст.9 ЖК Української РСР, вважаючи, що відповідачку було виселено примусово і обмежено в праві користування житловим приміщенням.

Позивачка вказала на порушення районним судом норм процесуального права, а саме порядку виступу учасників сторін (ст.227,242 ЦПК України), в резолютивній частині рішення судом невірно вказано позовну вимогу, повне найменування сторін та інших учасників справи та ін., що є порушенням п.1,п.4 ч.5 ст. 265 ЦПК України.

Також були подані доповнення до яких долучено договір та квитанції щодо витрат позивача на правову допомогу.

До апеляційного суду від третьої особи на стороні позивача надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги, в якій вона просила скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання апеляційного суду сторони та треті особа не з'явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином. Позивач ОСОБА_2 її представник ОСОБА_9, третя особа ОСОБА_3 повідомлені 17.10.2018 року, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями. Відповідач повідомлена 16.10.2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.2016 р. позивачка ОСОБА_2 є власницею 1/2 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 (т. 1 ас. 10).

Відповідно до Довідки Форми № 3 від 21.06.2016р., сформованої Центром комунального сервісу № 70, в спірному житловому приміщенню зареєстровано чотири особи - позивачка ОСОБА_2, відповідачка ОСОБА_4, її малолітня дочка ОСОБА_6 та третя особа: ОСОБА_3 (т. 1 ас. 29).

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог посилається на необхідність визнання ОСОБА_4, такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_2 в порядку ст. 167 ЖК Української РСР.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 167 ЖК Української РСР Наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Проте, в судовому засіданні не встановлено вибуття відповідачки до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, не встановлено інше постійне місце проживання останньої окрім спірного житлового будинку АДРЕСА_2.

Натомість, судом встановлено, що через вкрай неприязні відносини між сторонами, конфліктні ситуації, відповідачка не має можливості проживати в спірному житловому приміщенню, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р. у справі № 759/5229/16, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.04.2017 р., яким відповідачку ОСОБА_4 та, її малолітню дочку ОСОБА_6, 2015 р. вселено в будинок АДРЕСА_2.

Вказане вище судове рішення є преюдиціальним для даного спору, оскільки підтверджує факт недобровільного виселення відповідачки з лютого 2016 р. із спірного житлового приміщення, яка наразі проживає разом із сім'єю в орендованому житловому приміщенні.

Одночасно, судами було встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 від дня народження у 1983 р. зареєстрована в будинку позивачки як член сім'ї у встановленому законом порядку, а тому має право користування вказаним житловим приміщенням.

Встановлено, що відповідно до постанови Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 24.11.2017 р. виконавчий лист № 759/5229/16, виданий 18.01.2017 р. Святошинським районним судом м. Києва щодо вселення ОСОБА_4 та її малолітньої доньки ОСОБА_6, в житловий будинок АДРЕСА_2 виконано, у зв'язку з виконанням фактично та в повному обсязі рішення суду (т. 1 ас. 211).

Проте, як зазначила в судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей, яка була при виконанні вищезазначеного судового рішення щодо примусового вселення відповідачки та її малолітньої доньки ОСОБА_6, вказане вище судове рішення фактично не було виконано через неправомірні дії з боку позивачки.

Таким чином, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована у спірному житловому будинку з моменту її народження на правах члена сім'ї власника, суд першої інстанції встановив, що посилання позивачки ОСОБА_2, що сторони не є сім'єю та не пов'язані спільним побутом та бюджетом, не заслуговують на увагу та не мають правового підґрунтя під час розгляду даного спору.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність викладеного змісту позовних вимог поданим заявам є безпідставні, так як суд розглянув справу, врахувавши всі заяви позивача щодо зміни предмету та підстав позову.

Доводи скарги в частині втрати відповідачем права користування будинком, який належить позивачу на праві власності колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із ч. 4 цієї ж статті, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим при Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України, встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди).

Так, як відповідачка була зареєстрована в спірному будинку з часу народження , як дочка позивача, то вона має рівні права з останньою на користування цим будинком. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад рік.

Оскільки з даним позовом позивач звернулась в 2016 році, суд вірно врахував обставини встановлені рішенням суду від 07.12.2016 року, яке наведено вище, щодо залишення відповідачем житла з поважних причин, а саме конфліктні стосунки між позивачем та відповідачем.

Посилання в скарзі на те, що відповідач не довела наявність конфліктів не ґрунтуються на законі, оскільки обставини встановлені рішенням суду в цивільній справі між тими ж сторонами не доводяться , відповідно до ст.82 ЦПК України.

Суд також вірно встановив, що не зважаючи на те, що з 2016 року відповідач не може проживати в будинку з позивачем іншого житла вона не має, так як позивач не надала суду жодного доказу про те, що відповідач вибула на постійне місце проживання до свого чоловіка в Херсонську область, а саме на надала доказів, що відповідач та її дитина були зареєстровані за адресою проживання її чоловіка. Крім того судом було встановлено, що відповідач проживає в орендованому житлі, яке не може в розумінні закону вважатись її новим постійним місцем проживання.

Доводи апеляційної скарги є лише однобічними твердженнями позивача та не підкріплені жодними доказами, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи скарги про не вірне зазначення в рішенні всіх учасників, не можуть бути підставою для його скасування, такі недоліки усуваються шляхом виправлення описок, якщо вони мали місце.

Доводи скарги про порушення судом порядку виступу в судовому засіданні учасників на законність рішення не впливають.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, як колегіє суддів встановлено, що суд повно та всебічно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, дав належну оцінку наданим доказам, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Подані до апеляційного суду докази, відповідно до яких позивач понесла витрати на правову допомогу, колегія також не приймає, оскільки судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволених вимог. Так як в позові районний суд відмовив вірно, відповідач не зобов'язана відшкодовувати позивачу понесені нею витрати на надання правової допомоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 до якої приєдналась ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М.Рубан

М.М.Іванченко