АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3014/13-ц 22-ц/774/478/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/3014/13-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2,Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року, яке ухвалено суддею Рибаковою В.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області о 10 годині 53 хвилини (відомості щодо дати складання повного судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, зобов'язання вчинити певні дії, виселення, зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову зазначив, що він проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_2 разом зі своїми батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Проте, в квартирі не проживав, оскільки за соціальною програмою навчався в Іспанії, де перебував до 28.01.2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_4 помер та рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради №95/1 від 23.02.2005 року його баба - ОСОБА_5 була призначена його піклувальником, за ним було закріплено право на житло за адресою: АДРЕСА_2.

Після смерті його батька, відповідач ОСОБА_2 самоуправно вселилась в спірну квартиру та 16.12.2004 року зареєструвала місце свого проживання в ній.

Після свого повернення з Іспанії 28 січня 2012 року, він намагався вселитися у вказану квартиру, однак відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди в цьому.

За таких обставин, просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення його в неї; зобов'язати відповідача ОСОБА_2 передати йому ключі від квартири; виселити ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

В липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування його зазначила, що ОСОБА_1 в 1998 році, забравши усі свої речі, виїхав з квартири АДРЕСА_2 у невідомому напрямку, а з листопада 2002 р. покинув м. Нікополь, виїхавши на інше місце проживання. У зв'язку з наведеним, просила суд визнати ОСОБА_1 втратившим право користування спірною квартирою з підстави, передбаченою ст. 107 ЖК України.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 та вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_3 (до перейменування - Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області.

Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири АДРЕСА_2. В інших вимогах відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1, та відмови в задоволенні її зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задоволення заявлених нею зустрічних позовних вимог. Послалася на відсутність доказів в підтвердження створення нею перешкод в користуванні спірною квартирою позивачу та не врахування судом першої інстанції того, що з моменту повернення ОСОБА_1 з Іспанії він проживав у своєї баби ОСОБА_5, що підтверджує факт його вибуття на інше місце проживання та наявність підстав для застосування положень ст. 107 ЖК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про виселення, зняття з реєстраційного обліку в апеляційному порядку не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено, що основним наймачем квартири АДРЕСА_4 був батько позивача у справі - ОСОБА_4 (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. (а.с. 7).

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №95/1 від 23.02.2005 року було встановлено піклування ОСОБА_5 над неповнолітнім ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та враховуючи те, що неповнолітній не може бути квартиронаймачем, закріплено за неповнолітнім ОСОБА_1 право на житло за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Окрім позивача ОСОБА_1 у вказаній квартирі зареєстровано також й місце проживання відповідача ОСОБА_2, починаючи з 16.12.2004 року (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з доведеності створення відповідачем позивачу перешкод в користуванні спірною квартирою. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з поважності причин не проживання ОСОБА_1 в квартирі та відсутності підстав для визнання його вратившим право на проживання в ній.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 набув право користування квартирою АДРЕСА_2 як член сім'ї наймача - рідного батькам ОСОБА_4, якому вказана квартира була надана в користування й після смерті останнього, рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №95/1 від 23.02.2005 року було закріплено за неповнолітнім ОСОБА_1 право на житло за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.02.2013 року, яким скасовано рішення Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 17.12.2012 року та в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовлено, встановлено, що до 28.01.2012 року ОСОБА_1 знаходився за межами України у зв'язку з навчанням в Іспанії, а тому був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин (а.с. 10).

За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факт не проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 до 28.01.2012 року вставлений судовим рішенням й повторному доведенню не підлягає.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, після повернення з Іспанії ОСОБА_1 намагався вселитися в квартиру АДРЕСА_2, однак з боку відповідача чинилися в цьому перешкоди, що підтверджується постановою ДІМ СДІМ Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області про відмову в порушенні кримінальної справи від 28.08.2012 року, якою встановлено, що з лютого 2012 року ОСОБА_2 самоуправно не пускає ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2 (а.с. 21).

Статтею 47 Конституції України, 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_2, як на підставу своїх вимог, послалася на положення ст. 107 ЖК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що дійсно відповідач ОСОБА_1 тривалий час не проживав у АДРЕСА_2, що було пов'язано з його навчанням в Іспанії, а після закінчення навчання та повернення до України, - у зв'язку з тим, що не міг вселитися в спірну квартиру, оскільки відповідач створювала йому перешкоди в цьому.

Крім того, 07.08.2013 року ОСОБА_1 був затримання за вчинення злочину та по день постановлення вироку - 06.05.2015 року знаходився під вартою, а станом на теперішній час відбуває покарання у Криворізькій ВК № 80 (а.с. 64-70, 184).

Отже, позивач ОСОБА_1 довів поважність причин свого не проживання в спірній квартирі та створення з боку відповідача перешкод в користуванні нею.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 жодних доказів в спростування поважності причин не проживання позивача в спірному житлі та доказів в підтвердження його вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надала.

Не містять таких доказів й матеріали справи.

Таким чином, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині створення йому відповідачем ОСОБА_2 перешкод в користуванні спірним житлом та наявності підстав для захисту порушеного права в судовому поряду шляхом усунення цих перешкод, з чим погоджується колегія суддів.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 втративши право користування спірною квартирою, оскільки наявність підстави, передбаченої ст. 107 ЖК України, позивачем не доведена.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про відсутність доказів в підтвердження створення нею перешкод в користуванні спірною квартирою позивачу спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, яким судом першої інстанції надана правова оцінка в ухваленому рішенні. Крім того, сторонами не заперечувався той факт, що між ними тривалий час існує конфлікт щодо користування квартирою АДРЕСА_2, який неодноразово вирішувався в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про доведеність вибуття ОСОБА_1 після повернення з Іспанії на інше місце проживання - до своєї баби ОСОБА_5, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки проживати у своєї баби позивач був змушений у зв'язку з неможливістю реалізації свого права на проживання в АДРЕСА_2 й добровільно не обирав собі це житло в якості постійного місця свого проживання.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: