Провадження №22-ц/772/8/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач :Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 рокуСправа № 127/10039/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Оніщука В.В., Сала Т.Б.

за участю секретаря : Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/10039/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене під головуванням судді Волошина С.В. 7 лютого 2017 року о 17 год. 56 хв. у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, -

В с т а н о в и в :

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що 25.03.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики коштів в розмірі 106 000 грн., терміном на 2 роки, тобто до 25.03.2016 року. Того ж 25.03.2014 року в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яка належала відповідачці.

ОСОБА_3 у встановлений договором позики строк свої зобов'язання не виконала, кошти не повернула, тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просив у рахунок погашення боргу в розмірі 106 000 грн. за договором позики грошових коштів від 25.03.2014 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_2 усіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Позивач також просив суд виселити з квартири, що є предметом іпотеки ОСОБА_3

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.02.2017 року у задоволенні позову відмовлено через його безпідставність, оскільки ОСОБА_2 реалізував спірну квартиру на користь ОСОБА_4 01.04.2015 року та отримав від цієї реалізації в рахунок погашення боргу за договором позики 250 000 грн. та повторно просить суд звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки; крім того, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, не передбачений ні договором, ні законом, всупереч ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку як незаконне, необґрунтоване, постановлене з порушенням норм процесуального права та за невідповідності висновків суду обставинам справи. Просив скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду даної справи відповідачка ОСОБА_3 16 травня 2017 року померла ( т.1 а/с203) і ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 червня 2017 року провадження у справі було зупинене до залучення до участі у справі правонаступника померлої (т.1 а/с205). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 15.11. 2017 року провадження у даній справі було відновлене та справа була призначена до судового розгляду на 4 грудня 2017 року на 10-тугодону ( т.1 а/с207).

Ухвалами апеляційного суду Вінницької області від 4 грудня 2017 року було витребувано з Першої Вінницької міської державної нотаріальної контори та від приватного нотаріуса ОСОБА_5 спадкову справу щодо померлої ОСОБА_3 (т.1 а/с215, 219, 224-240).

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2017 року залучено до участі у справі правонаступників відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а/с 249 т.1).

Чергове судове засідання було призначене на 1 березня 2018 року на 10 годину.

Позивач та відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися без поважних причин.

При цьому, відповідач ОСОБА_6 надав суду заяву від 28.02.2018 року, у якій просив розглянути справу без його участі. Ще вказує, що він є спадкоємцем майна ОСОБА_3 але не був причетним до оскаржуваного договору іпотеки, оскільки договір укладений між іншими особами.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до ч.1 ст. 381 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 ЦПК України та глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 ЦПК України. А відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення ( постанову) без його проголошення. У відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, тому датою даної постанови є саме 14.03.2018 року.

Апеляційний суду у складі судової колегії, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з обставин, що 25.03.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики коштів в розмірі 106 000 грн., терміном на 2 роки, тобто до 25.03.2016 року. Того ж 25.03.2014 року в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яка належала відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 2004 року (т.1 а/с3-10).

Згідно п. 7.4.3 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекодавцем цим Договором, вони не будуть виконані (т.1 а/с 5).

Також пунктом 7.4.8 вказаного Договору визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, у тому числі при простроченні повернення позики більш ніж на три місяці, як це визначено в п. 3.б Договору позики (т.1 а/с6).

У п. 9 Договору іпотеки вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з поміж інших способів також шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предметі іпотеки в межах, передбачених п. 9 цього Договору (п. 9.1. Договору іпотеки).

Сторони договору домовились про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього Договору, в тому числі і шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки від свого імені, без будь - якого додаткового уповноваження іпотекодавця будь - якій особі з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку» (т.1 а/с6).

Як уже зазначено, строк виконання ОСОБА_3 грошового зобов'язання, що виникло перед ОСОБА_2 на підставі договору позики грошових коштів від 25.03.2014 року, настав 25.03.2016 року; вказане грошове зобов'язання ОСОБА_3 станом на час розгляду справи не виконане, що не заперечувалося представником відповідача. Самим відповідачем суду не надано доказів протилежного ( п.п. 3 та 4 Договору позики). ( т.1 а/с 95 - 96).

Разом з тим, як встановлено рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року у справі № 127/23866/14 - ц, ще до настання строку виконання основного зобов'язання за договором позики від 25.03.2014 року, позивач ОСОБА_2 06.11.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; з урахуванням зміни предмету позову просив, на підставі застереження в іпотечному договорі, визнати за ним право власності на іпотечне майно, припинивши право власності ОСОБА_3 на нього та скасувавши його державну реєстрацію за останньою. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року позов було задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на предмет іпотеки - квартиру № 1 АДРЕСА_2, припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року у справі № 127/23866/14 - ц, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності та припинення права власності - відмовлено. Апеляційним судом у наведеному рішенні констатовано, що строк повернення коштів за договором позики не настав та, що ОСОБА_2 не довів наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього, оскільки не довів направлення ним ОСОБА_3 вимоги щодо дострокового розірвання договору позики та недотримання строку повернення коштів, що дає право звернення стягнення на предмет іпотеки. ( т.1 а/с 33 - 35).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2016 року під час розгляду справи № 127/23751/15 - ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2016 року, встановлено, що «01 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, згідно умов якого ОСОБА_2 продав, а остання купила квартиру АДРЕСА_3 за 250 000 грн.(а.с. 19-20). Зі змісту даного договору вбачається, що спірна квартира належить ОСОБА_2, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року, яке набуло законної сили 30.12.2014 року. Її право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 9258055, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також судом встановлено, що 15 вересня 2015 року ОСОБА_9 передав у власність (продав), а ОСОБА_8 прийняла у власність (купила) квартиру під № 1, яка знаходиться в житловому будинку під № 15, що розташований по вул. Збишка в м. Вінниці, за 100 000 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири (а.с. 49). Її право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 11178760, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності».

Також цим же рішенням встановлено, що «квартира АДРЕСА_4 вибула з володіння позивача, не з її волі іншим шляхом, а саме через неправомірні дії ОСОБА_2, який продав спірну квартиру своїй тітці ОСОБА_4, яка в подальшому була відчужена ОСОБА_9, а потім ОСОБА_8 шляхом укладення договорів купівлі-продажу. Факт вибуття спірної квартири з володіння позивача, не з її волі іншим шляхом, підтверджується рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року».( т1 а/с122-129).

З огляду на норму ч.3 ст. 61 ЦПК України 2004 року, який діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення, суд врахував наведені вище встановлені рішеннями судів обставини, як приюдиційні для розгляду цієї справи, тобто такі що є встановленими та не підлягають доказуванню, що є правильним, на думку колегії суддів та відповідає нормі ч.4 ст.82 ЦПК України 2017 року.

З огляду на встановлені обставини: що 01.04.2015 року, позивач ОСОБА_2 уклав, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року, яке станом на 01.04.2015 року набуло законної сили, договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_4; даний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, згідно умов якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_3 за 250 000 грн. Згідно п. 2.1. вказаного Договору сторони заявляють, що ця сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем до підписання цього договору. (а.с. 79 - 81), суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 за продаж спірної квартири, на підставі скасованого в подальшому рішення суду від 18.12.2014 року, 250 000 грн., внаслідок чого отримав задоволення своїх вимог за договором позики від 25.03.2014 року більш ніж у подвійному розмірі і, при цьому, повторно просить суд звернути стягнення на той же предмет іпотеки, що є однією з підстав для відмови у задоволенні позову.

Правильність такого висновку суду підтверджується ще і наступними обставами.

Згідно пояснень позивача, в судових засіданнях, вказану суму коштів ОСОБА_4 він не повернув. В подальшому квартира була неодноразово перепродана, що підтверджується також Договорами про купівлю-продаж квартири та реєстрацію на наступних власників : ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_8 (т.1 а/с117-121).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79383056 від 01.02.2017 року з 15.09.2015 року власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_8 (т.1 а/с111).

Отже, відповідач у справі ОСОБА_3 не є, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» власником спірної квартири, що 25.03.2014 року була передана в іпотеку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2016 року у справі № 127/23751/15 - ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 та ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено : витребувати у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4, яка належить їй на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за номером 2692, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 01) з чужого незаконного володіння.

Разом з тим, з часу ухвалення судового рішення від 23.03.2016 року у справі № 127/23751/15-ц , ОСОБА_3 не здійснила перереєстрацію речового права на спірний об'єкт нерухомості на своє ім'я та в реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис, що власником спірної квартири (станом на 01.02.2017 року) являється ОСОБА_8 (т.1 а/с111).

З огляду на викладене, суд дійшов підставного висновку про те, що іпотекодержатель ОСОБА_2 за рахунок реалізації предмета іпотеки задовольнив свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, продавши предмет іпотеки ОСОБА_4 за 250 000 грн, відповідно до договору купівлі-продажу від 01.04.2017 року (а/с117 т.1) і його повторна вимога щодо предмету іпотеки безпідставна, незважаючи на те, що в подальшому рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки було скасоване, оскільки ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_4 250 000 грн, які він отримав від реалізації цього предмета іпотеки у задоволення своїх позовних вимог. Отже його цивільне право не є порушеним, тому відсутні підстави для його відновлення, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України. Крім того, як уже було вказано, власником майна, на яке претендує позивач, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79383056 від 01.02.2017 року, є ОСОБА_8, яка не учасником справи., зокрема, відповідачем.

Дійсно до встановлених правовідносин необхідно застосовувати норми глави 48, 49 та 51 Книги п'ятої ЦК України, якими регламентуються правовідносини щодо виконання зобов'язання, забезпечення виконання зобов'язання та правових наслідків порушення зобов'язань, чого судом було дотримано при ухваленні оскаржуваного рішення.

Ще суд керувався нормами Закону України «Про іпотеку», зокрема його ст.ст. 3,7, 12, 33,36, 37,38,39.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Вказаній нормі Закону відповідає також п. п. 9.4 п. 9 Договору іпотеки, у якому сторони передбачили можливість застосування іпотекодержателем саме такого способу захисту порушеного права, як наведено в ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, що не передбачено ні законом ні договором, а саме: шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем (з наданням відповідних повноважень) від імені іпотекодавця ОСОБА_3 (а не від імені іпотекодержателя ОСОБА_2), що не відповідає способу захисту порушеного права, визначеному законом та договором іпотеки, що є ще однією підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності відповідача та визнання за позивачем права власності на іпотечне майно, а звідси - і про виселення відповідача, який, до того ж, є померлим.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Так, скаржник вказує, що основою обгрунтування рішення суду слугувало те, що «припинилася іпотека».

Але це не відповідає дійсності, оскільки основною підставою відмови у позові є відсутність порушеного права позивача. Не відповідає дійсності і твердження апелянта, що суд не дослідив обставин, що квартира витребувана відповідачем у останнього набувача, оскільки суд надав оцінку цим обставинам та вказав, що ОСОБА_3 не здійснила перереєстрацію речового права на спірний об'єкт нерухомості на своє ім'я та в реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис, що власником спірної квартири (станом на 01.02.2017 року) являється ОСОБА_8 (т.1 а/с111).

З огляду на викладене, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 268, 389 ЦПК України, суд -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.02.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складення повного тексту постанови - 14.03.2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук