КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 369/4309/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/2412/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Шкоріної О.І.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

у/н справи № 369/4309/18 № а/п 22-ц/824/2412/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Дубас Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просив стягнути з останньої на свою користь 270 000 грн винагороди позикодавця за користування коштами.

В обґрунтування позову зазначав, що 01.11.2015 ОСОБА_3 отримала від нього в позику 135 000 грн, які зобов'язалася повернути йому до 01.11.2016 зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 10 % щомісячно, про що власноручно написала розписку. Проте позику відповідач не повернула та відсотки за користування позикою не сплатила. Досудове врегулювання спору не дало результатів у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_3 коштів.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду та стягнути з відповідача на свою користь 270 000 грн винагороди позикодавця згідно ст. 1048 ЦК України за період з 01.11.2016 - 01.07.2018. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не звернув уваги на те, що відповідач, виплачуючи йому в 2017 році неустойку в розмірі 167 605 грн, а в 2018 році 6 000 грн інфляційних збитків, представила таку виплату як виплату основного боргу та процентів за користування позикою. Щодо процентів за користування позикою, то станом на час розгляду справи за 31 місяць період з 01.11.2015 по 01.06.2018 проценти склали 418 500 грн, а не 16 200 грн, як про те вказує відповідач. Предметом розгляду даної справи було стягнення лише процентів за користування позикою, а стягнення основної суми боргу розглядається у іншій справі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем подано не було.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у її відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційний суд Київської області та Апеляційний суд міста Києва здійснювали правосуддя до початку роботи Київського апеляційного суду.

21.06.2018 Київський апеляційний суд зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на виконання Указу Президента «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017, а з 03.10.2018 Київський апеляційний суд розпочав свою роботу.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 01.11.2015 ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_2 135 000 грн, за умови їх повернення з урахуванням інфляції до 01.11.2016 під 10 % щомісячно.

Відповідно до цієї розписки сторони обумовили сплату ОСОБА_3 процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10 % щомісячно.

23.12.2016 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3, в рахунок погашення боргу 100 000 грн, 01.02.2017 - 1 000 доларів США, 04.03.2017 - 14 000 грн, 23.03.2017 - 15 000 грн, 09.04.2017 - 11 526 грн, 18.04.2018 - 6 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК цього ж Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважатиметься оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретно визначеної суми винагороди. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику.

Якщо розмір процентів у договорі не визначений, він визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Розмір процентів передбачається сторонами у договорі позики на їх власний розсуд. Розмір процентів, який буде встановлений у договорі, законом не обмежується, однак їх максимальний розмір не повинен виходити за межі розумного.

Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу.

За матеріалами справи встановлено, що сторони уклали договір позики на умовах платності та встанововили, що за користування позикою позичальник сплачує щомісячно 10 %. При цьому сторони встановили строк договору до 01.11.2016. Відтак домовленість сторін про оплату 10 % за користування позикою направлена на таку оплату до 01.11.2016. Сторони розмір процентів за користування позикою після цієї дати не визначали, оскільки передбачили, що у разі неповернення боргу у визначений договором строк позичальник сплачує неустойку у розмірі 25 % від всієї суми.

Оскільки договором не встановлений розмір процентів після 01.11.2016, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивач не має права на отримання процентів за користування позикою у розмірі, визначеному договором позики після закінчення строку договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК).

Вимог про стягнення процентів у розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України позивач не заявляв та дане питання не було предметом розгляду у цій справі.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 13.11.2018.

Головуючий Л .Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. І. Шкоріна