АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/2813/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Волошиної В.М.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайка Станіслава Анатолійовича на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима ІванаСергійовича, за участю боржника ОСОБА_4, за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року у складі судді Вовка Є.І.,

встановив:

09.10.2017 року Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» ( далі - ПАТ "Банк національний кредит") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайка С.А. звернулось до суду з вказаною скаргою, в який просило визнати незаконними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу №39039236 від 26 вересня 2017 року; скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу № 39039236 від 26 вересня 2017 року; зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І. С. вжити передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів примусового виконання рішення, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії по виконанню виконавчого листа № 753/635/13, виданого Дарницьким районним судом 10 липня 2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк національний кредит» в сумі 40 365 024, 24 грн.

Скарга мотивована тим, що 25.07.2013 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк національний кредит» 40 365 024,24 грн. заборгованості за кредитним договором.

При здійсненні виконавчого провадження державним виконавцем виявлено майно, зареєстроване за боржником на праві власності: легковий автомобіль марки Toyota, модель Рrado 4.0, 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1; легковий автомобіль марки Honda, модель Аccord 2.0, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вказане майно було оголошено у розшук 25.02.2014 р.

26.09.2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, яка надійшла на адресу останнього 02.10.2017 р., відповідно до п. 7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Вказані дії державного виконавця вважає незаконними, останнім всупереч вимогам Закону "Про виконавче провадження" не здійснювалась належним чином перевірка майнового та фінансового стану боржника, не направлялись запити з метою отримання інформації про зареєстроване майно до Центру державного земельного кадастру, Інспекції державного технічного нагляду ; Національної комісії цінних паперів та фондового ринку; Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті; Державної авіаційної служби України щодо реєстрації повітряних суден тощо.

Крім того, державний виконавець зобов'язаний здійснити вихід за місцем проживання чи реєстрації боржника для виявлення рухомого майна, належного боржникові, з метою його опису.

Постанова про розшук майна боржника винесена 25.02.2014 р. та направлена на виконання до УДАІ ГУ МВС у м. Києві. При цьому починаючи з 2015 р. органом, що здійснює виконання постанови про розшук майна боржника є Регіональний сервісний центр МВС у м. Києві. Державний виконавець не контролював вчинення дій з розшуку майна залученими особами, не вживав заходів щодо перевірки виконання постанови про розшук майна боржника та підтвердження внесення відомостей про такий розшук у відповідний реєстр, що свідчить про невжиття останнім всіх заходів, передбачених Законом, для виконання судового рішення, а тому постанова про повернення виконавчого провадження стягувачу винесена передчасно.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 30 жовтня 2017 року скаргу задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. від 26 вересня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому провадженню - ВП №39039236. В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Нещадим І.С., посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просить вказану ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні скарги ПАТ «Банк національний кредит».

Посилається на ті підстави, що суд, постановляючи ухвалу про задоволення скарги ПАТ «Банк національний кредит» виходив з документів та фактів, наданих самим банком, а матеріали виконавчого провадження не досліджувались. Відтак висновок суду зроблений передчасно, без повного та об'єктивного з'ясування всіх обставин справи. Враховуючи вчинені можливі заходи примусового виконання та у зв'язку з не розшуком транспортних засобів боржника, державним виконавцем правомірно було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

У відзиві на апеляційну представник ПАТ "Банк національний кредит" заперечує проти задоволення апеляційної скарги та вважає, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції додержанням норм матеріального та процесуального права. Додатково до своїх доводів, які викладені у скарзі, зазначив, що державним виконавцем не надано суду доказів надсилання та здійснення контролю за виконанням ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, не отримано підтвердження про прийняття даної ухвали до виконання. Посилання в апеляційній скарзі на вжиття державним виконавцем всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішення та обґрунтоване повернення стягувачу виконавчого документа спростовуються обставинами справи, яким судом дана належна правова оцінка.

Зазначив, що втрата банком можливості отримати в ліквідаційну масу значної суми грошових коштів для задоволення вимог кредиторів такого банку створює передумови для порушення економічних інтересів Держави. Для повторного пред'явлення до виконання виконавчого листа про стягнення з боржника 40 365 024 грн. заборгованості за кредитним договором банку необхідно сплатити на рахунок відділу ДВС авансовий внесок в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

В судовому засіданні представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його посадових осіб - Абакумова Н.І. апеляційну скаргу підтримала з наведених в ній підстав. Додаткових пояснень по суті скарги не надала.

Представник стягувача ПАТ "Банк національний кредит" - Мірошник С.Б. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Боржник ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали виконавчого провадження ВП №39039236, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з засад судочинства є обов'язковість судових рішень.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ,- і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 25 липня 2013 року головним державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазуром Г.І. винесено постану про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №753/635/13, виданого 10.07.2013 р. Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Банк національний кредит» заборгованості за кредитним договором у розмірі 40 365 024,24 грн. Боржнику ОСОБА_4 запропоновано самостійно виконати вказане судове рішення у строк до семи днів з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.208).

Доказів отримання вказаної постанови боржником матеріали виконавчого провадження не містять.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. від 26 вересня 2017 року повернуто виконавчий лист №753/635/13, виданий 10.07.2013 р. Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Банк національний кредит» заборгованості за кредитним договором у розмірі 40 365 024,24 грн., на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Задовольняючи скаргу в частині визнання незаконною та скасування вказаної постанови, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було вчинено всіх можливих дій для виконання судового рішення.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, підставою для повернення виконавчого листа стягувачу слугувало те, що за боржником відсутні зареєстровані відкриті рахунки в банківських установах, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо боржника інформація відсутня. На запити державного виконавця, органи, уповноважені на реєстрацію майна повідомили, що за боржником зареєстроване майно не значиться. Станом на 26.09.2017 р. оголошені у розшук транспортні засоби не розшукані.

Проте вказані обставини не повною мірою відповідають дійсним обставинам справи.

Так, зі змісту постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13 листопада 2013 р. встановлено, що листом від 23.08.2013 р. УДАІ м. Києва повідомило, що за боржником зареєстровані наступні транспортні засоби: Toyota Рrado 4.0, 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1; Honda Аccord 2.0, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.198-199).

Копію вказаної постанови було надіслано 18.11.2013 р. УДАІ ГУ МВС України в м. Києві для виконання (а.с.197).

Відповідно до повідомлення УДАІ ГУ МВС України в м. Києві від 27.11.2013 р., вказані транспортні засоби поставлені на облік під: арешт, заборона на відчуження (а.с.187).

25.02.2014 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Мазуром Г.І. винесено постанову про розшук майна боржника, а саме транспортних засобів Toyota Рrado 4.0, 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1; Honda Аccord 2.0, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.175-176).

Копію вказаної постанови 26.02.2014 р. було направлено в УДАІ МВС України та УДАІ ГУ МВС України в м. Києві для виконання (а.с.174).

Листом від 19.03.2014 р. вказану постанову УДАІ ГУ МВС України в м. Києві було повернуто, як помилково направлену лише на їх адресу (а.с.170).

Постановою від 06 серпня 2014 року виконавче провадження зупинено у зв'язку з розшуком транспортних засобів боржника (а.с.164).

28.04.2015 р. відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вдруге направлено на адресу УДАІ ГУМВС України в м. Києві постанову про розшук майна боржника (а.с.131).

Лише 15.05.2015 року належні боржнику транспортні засоби поставлено на автоматизований облік до АІС "Розшук" (а.с.123).

Будь яких дій, спрямованих на з'ясування обставин щодо виконання постанови про розшук транспортних засобів, належних боржнику, матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, 10.10.2014 р. Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області проінформувало державного виконавця, що згідно програмного комплексу ведення Державного земельного кадастру "національна кадастрова система" земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3 обліковується за гр. ОСОБА_4 В архіві управління обліковується другий примірник державного акту на право власності на земельну ділянки ОСОБА_4 серія НОМЕР_4 НОМЕР_5 від 17.09.2007 р. (а.с.148).

11.09.2014 р. та повторно 28.10.2014 р. представник стягувача звертався до державного виконавця з заявами про звернення стягнення на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_3, яку передано в іпотеку банку ОСОБА_4 на підставі іпотечного договору від 17.08.2007 р ( а.с.146, 151).

10.11.2014 р. головним державним виконавцем Мазуром Г.І. складено акт опису арешту майна - вищевказаної земельної ділянки (а.с.141-144).

Про подальші дії державного виконавця, спрямовані на звернення стягнення на вказане майно боржника, матеріали виконавчого провадження не містять.

За весь час перебування виконавчого листа на виконанні державним виконавцем було здійснено лише один вихід за місцем проживання боржника.

Так, відповідно до акта державного виконавця від 18 квітня 2014 р., в цей день о 10.40 год. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Мазуром Г.І. здійснено вихід за адресою боржника ОСОБА_4: АДРЕСА_1, проте двері ніхто не відчинив. В подальшому виїздом за адресою: м.Київ, вул. Переяславська 7-а дружині боржника залишено повідомлення про його виклик до державного виконавця (а.с.172-173).

Доказів того, що боржник належним чином викликався з приводу виконавчого документа, що перебуває у виконавчому провадженні, матеріали справи не містять.

Крім цього, відповідно до п.14 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.

Відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної або іншої особи, в якій перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Доказів того, державний виконавець скористався вказаними правами матеріали справи не містять.

Та обставина, що 23 червня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва було задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Мазура Г.І. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України (а.с.168- 169), не є достатньою підставою для висновку про вжиття державним виконавцем заходів, спрямованих на неупереджене, своєчасне і в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність дій державного виконавця під час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Під час розгляду справи не було встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374,375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Нещадима ІванаСергійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: