АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/569/18 Справа № 204/2570/17 Головуючий у 1 й інстанції - Тітова І. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2014 року та договору купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1.

Вказував, що з часу купівлі домоволодіння мешкає у ньому разом зі своєю матір'ю.

Зазначав, що відповідачі, які зареєстровані у спірному домоволодінні, ним не користуються, не проживають, комунальні платежі не сплачують.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за місцем реєстрації відсутні тривалий час, а йому доводиться сплачувати комунальні платежі за осіб, які не мешкають у належному йому домоволодінні, що порушує його права, а тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданій 27 липня 2017 року, ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, яка належить йому на праві власності.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судове рішення не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 06 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царєйкіним М.М. та договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 13 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царєйкіним М.М.

Що також підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У спірному домоволодінні зареєстрований позивач ОСОБА_2, його мати ОСОБА_6 (а.с.4,6-7) та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.43), які є рідними братами ОСОБА_6

Відповідачі у спірному домоволодінні не проживають з 1995 року (а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів належності йому на праві власності усього домоволодіння та не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідачів за адресою реєстрації.

Колегія суддів не може у повній мірі погодить з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів наголошує на тому, що суд першої інстанції у порушення вимог закону не сприяв всебічному встановленню обставин по справі та не витребував у позивача доказів на підтвердження належності йому домоволодіння.

У зв'язку з цим, апеляційним судом було здійснено запит до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіна М.М. (а.с.98).

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкін М.М. надав до суду пакет документів, з яких вбачається, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2008 року, яке чинно на даний час, за ОСОБА_8 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1.

06 серпня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та в той же день здійснив державну реєстрацію права власності на 1/2 частину домоволодіння.

13 серпня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та в той же день здійснив державну реєстрацію права власності на 1/2 частину домоволодіння.

Таким чином, позивачем доведено, що йому належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України №6-158цс14.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідачі не є членами сім'ї позивача ОСОБА_2, який придбав будинок та зареєстрував за собою право власності на нього.

Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Відповідачі були членами сім'ї ОСОБА_9 (батько відповідачів), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та ОСОБА_8 (сестра відповідачів), яка 06 серпня 2014 року та 13 серпня 2014 року продала спірне домоволодіння ОСОБА_2

Крім того, відповідачі у суді першої інстанції визнали той факт, що у спірному домоволодінні вони не проживають і даний факт не заперечувався в суді апеляційної інстанції.

Відсутність можливості у відповідачів зареєструватися за іншою адресою не може слугувати підставою для порушення права вільного користування своїм майном позивачем ОСОБА_2

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з зазначених підстав.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Суддя: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.