Справа № 363/3897/15-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/502/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 26.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мельника Я.С., Мережко М.В.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі ПАТ «Універсал Банк») звернувся до суду з позовом, посилаючись на порушення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договірних зобовязань по сплаті коштів за наданий кредит, а тому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по пені за кредитним договором в розмірі 16 923 грн. 57 коп., яка утворилася за період з 26 серпня 2014 року по 02 червня 2015 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ПАТ «Універсал Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що ПАТ «Універсал Банк» було надано, як розрахунок заборгованості по пені, так і додаток до розрахунку, де відображалось обчислення нарахування пені в гривневому еквіваленті по актуальному щоденному курсі по відношенню до долару США.

Просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості задовольнити повністю та вирішити питання розподілу судових витрат.

Представник ПАТ «Універсал Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 243).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання з`явився.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 242).

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином.

Приймаючи до уваги вищенаведене та зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18 березня 2004 року до 15 грудня 2017 року); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18 березня 2004 року статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №062623К-07 (далі кредитний договір), за яким останній зобовязався повернути отримані грошові кошти в сумі 9 598 доларів США у строк до 02 серпня 2012 року, разом зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 12,5 % річних (п. 1.1 кредитного договору).

Згідно п. 9.1 кредитного договору при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення.

03 серпня 2007 року з метою забезпечення зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 (далі поручитель) укладено договір поруки.

Відповідно до п.1 договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати по зобовязаннях ОСОБА_3 що випливають з кредитного договору.

Згідно п. 4 договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

У звязку з неналежним виконанням відповідачами своїх договірних зобовязань по сплаті коштів за наданий кредит рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 березня 2010 року, яке набрало законної сили 14 квітня 2010 року, з відповідачів на користь позивача солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 45 775 грн. 53 коп. та 799 грн. 45 коп. судового збору.

На підставі вказаного рішення Вишгородським районним судом Київської області 21 грудня 2011 року позивачу видано виконавчий лист.

Як вбачається з постанови державного виконавця ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 16 лютого 2015 року в процесі здійснення виконавчих дій реалізовано транспортний засіб боржника ОСОБА_3 автомобіль «DAEWOO LANOS», що перебував у заставі стягувача за 38 097 грн. 20 коп. Залишок боргу складає 8 478 грн. Іншого майна за боржником не зареєстровано. Оскільки згідно відповіді ПФУ встановлено, що ОСОБА_3 працює у Дніпровсько-Тетерівському державному лісомисливському господарстві в Київській області, Вишгородському районі, с. Сухолуччя, вул. Леніна, 2, що по територіальності відноситься до Вишгородського РУЮ, виконавче провадження закінчено згідно п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно постанови державного виконавця ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 02 червня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа закінчено у звязку з фактичним виконанням ОСОБА_4 рішення суду в повному обсязі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а в разі порушення боржником цих вимог той, згідно зі статтями 625, 1048 та 1050 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти встановлені за умовами кредитного договору.

Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обовязок боржника в разі порушення зобовязання передати кредиторові грошову суму пені у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначений висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15.

В цьому звязку повивачем згідно умов кредитного договору та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» нарахована пеня за період з 26 серпня 2014 року (тобто в межах 12 місяців, що передують дню звернення до суду) по 02 червня 2015 року (тобто день повного виконання зобовязань й погашення заборгованості за кредитним договором згідно постанови ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 02 червня 2015 року).

Водночас поданий розрахунок пені на наявних у справі доказах та встановлених обставинах справи не ґрунтується, вимогам законодавства не відповідає.

Так, несплачену заборгованість, яка існувала станом на 26 серпня 2014 року визначено в сумі 4 796,13 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 65 467 грн 17 коп.

Починаючи з 14 жовтня 2014 року, заборгованість зменшено до 4 715,41 доларів США, що еквівалентно 61 064 грн 55 коп., а з 20 січня 2015 року до 2 299,95 доларів США, що еквівалентно 36 270 грн 21 коп.

Саме цей розмір заборгованості покладено в основу нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за цей період.

Проте належних, допустимих і достатніх доказів існування саме такого розміру заборгованості відповідачів перед банком у вказані в розрахунку періоди позивачем не представлено. Навпаки, наявні в справі матеріали та згадані вище докази свідчать про існування заборгованості в інших розмірах.

При цьому до повного погашення заборгованості 02 червня 2015 року, часові періоди зменшення її розміру є недостатньо визначеними, і на основі доказів недоведеними.

Відповідно до ст. ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином колегія суддів вважає, що на підставі наявних у справі доказів не можна здійснити правильний розрахунок пені. А тому розмір виниклої у відповідача заборгованості позивачем в суді не доведено.

У той же час, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні (правовий висновок ВСУ в справі №3-29гс15 в постанові від 01 квітня 2015 року).

Проте, як вбачається з позовної заяви та додатку до розрахунку заборгованості по пені в період з 26 серпня 2014 року по 02 червня 2015 року, розмір пені обчислено в іноземній валюті, виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, а вже потім переведено в гривню, що вказаним вимогам Закону не відповідає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права при ухваленні рішення суду, зокрема, те що ПАТ «Універсал Банк» було надано, як розрахунок заборгованості по пені, так і додаток до розрахунку, де відображалось обчислення нарахування пені в гривневому еквіваленті по актуальному щоденному курсі по відношенню до долару США на думку апеляційного суду не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки вони повністю спростовуються зазначеними вище належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк», а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: