Ухвала

Іменем України

09 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 756/12216/14-ц

провадження № 61-46581ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор-Україна» про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року відкрито провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор-Україна» про стягнення боргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року у вказаній справі.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що вже є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.

Заявник зазначає, що Київський апеляційний суд помилково відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки ніякої ухвали Апеляційним судом міста Києва не приймалося. Апеляційну скаргу він надіслав повторно тому, що до нього не надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення, яке б підтверджувало отримання її апеляційним судом. Дане непорозуміння сталося через перебійну роботу Укрпошти. Вважає, що він добросовісно використовує свої процесуальні права, адже у Цивільному процесуальному кодексі України (далі - ЦПК України) немає жодного положення, яке б вказувало на те, що кількість заяв, які можна подати на ухвалу суду, обмежується яким-небудь чином. Також ОСОБА_4 посилається на те, що відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги до розгляду, суд апеляційної інстанції порушив його право на судовий захист.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційногопровадження за апеляційноюскаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 неодноразово звертався до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року про відкриття провадження у справі.

Ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 25 вересня 2015 року, від 13 січня 2016 року, від 12 квітня 2017 року та від 12 липня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за вказаними апеляційними скаргами ОСОБА_4 було відмовлено.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи наявність ухвал Апеляційного суду міста Києва про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_4 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо наслідків розгляду неодноразово поданої ОСОБА_4 апеляційної скарги на одне й те саме судове рішення першої інстанції.

Щодо питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов'язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 цієї Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

ОСОБА_4 використав право на оскарження ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року, проте звернувся із апеляційною скаргою із пропуском встановленого строку на апеляційне оскарження, поважність причин такого пропуску не обґрунтував, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції 25 вересня 2015 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті апеляційного провадження на вказану ухвалу суду першої інстанції на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України ухвала Апеляційного суду міста Києва від 25 вересня 2015 року (ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року вона була залишена без змін) є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження за поданими після її постановлення апеляційними скаргами ОСОБА_4 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а є лише незгодою заявника з його змістом.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор-Україна» про стягнення боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик