АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції -
№ 22-ц/796/208/2018 БорисоваО.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року місто Київ

справа № 759/3870/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Ул'яновської О.В. по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила поновити її роботі в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на посаді артиста допоміжного складу з 24.02.2017 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивувала тим, що наказом №221-к від 23.02.2017 року «Про припинення безстрокового трудового договору» з нею було припинено безстроковий трудовий договір відповідно до п.9 ст.36 КЗпП України з 23.02.2017 року.

Вказувала, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу був Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016 року №955-VIII, однак вважає, що п.2 Прикінцевих положень даного Закону України суперечить положенням Конституції України та нормам спеціального трудового законодавства.

Зазначала, що Закон України від 28.01.2016 року №955-VIII не створює підстав для припинення безстрокового трудового договору з професійними творчими працівниками, які вже перебувають у трудових відносинах, так само, як і не є самостійною підставою для такого припинення відповідно до п.9 ст.36 КЗпП України у зв'язку з невизначеністю таких підстав вказаним Законом.

Позивач посилалася також на те, що вона є членом виборного органу професійної спілки працівників ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» «ВІЛЬНА ОПЕРА», але відповідач на день її звільнення не мав попередньої згоди профспілки на таке звільнення.

Вказувала, що відповідач у порушення вимог ст.49-2 КЗпП України не попередив її про наступне звільнення, внаслідок чого позбавив її можливості своєчасно вирішити питання забезпечення власної зайнятості.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07.11.2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказувала на те, що у мотивувальній частині рішення відсутні висновки щодо порушення чи дотримання відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівника відповідач має їх попередити персонально не пізніше як за два місяці, а також суд не з'ясував обставини правомірності її звільнення, в тому числі звільнення без надання згоди профспілкової організації та не врахував, що на час звільнення вона була членом виборного органу профспілки.

Зазначала, що судом встановлено інші обставини її звільнення, ніж ті на які вона наполягала у позовній заяві.

Посилалася на те, що не зважаючи на її аргументацію щодо наявності суперечностей між нормами правового акту, на підставі якого її було звільнено (Закон України від 28.01.2016 р №955-VIII) та нормами Конституції України, судом не обгрунтовано правову норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин та не враховано роз'яснення, викладені в Постанові Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» та в Постанові Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя».

Також, вказувала, що суд не застосував норми міжнародного права та положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7,11 Конвенції, які є частиною національного законодавства, а також існуючу судову практику розгляду по аналогічних спорах.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_2 наказом №449-к від 03.09.2003 року прийнята на посаду артиста допоміжного складу за строковою трудовою угодою в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка», з 07.09.2005 року переведена на умови безстрокової трудової угоди на тій же посаді.

11.10.2014 року наказом №720-к від 10.10.2014 року ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади.

Наказом №421-к від 07.07.2015 року позивача було поновлено на посаді артиста допоміжного складу з 11.10.2014 року.

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06.07.2017 року наказом генерального директора ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» №899-к від 02.12.2016 року «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г.Шевченка», на виконання Закону України від 28.01.2016 року №955-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів» повідомлено працівників художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г.Шевченка» про зміну істотних умов праці, а саме зміну форми трудового договору, укладеного між ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт.

Наказом передбачено до 10.12.2016 року вручення працівникам повідомлень про зміну істотних умов праці та в термін до 15.12.2016 року отримати письмові підтвердження працівників згодних продовжувати роботу по контракту.

Наказом генерального, директора ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» №930-к від 14.12.2016 року «Про часткову зміну наказу від 02.12.2016 № 899-к» пункт 2 наказу від 02.12.2016 року № 899-к викладено в новій редакції та змінено терміни вручення працівникам повідомлень про зміну істотних умов праці до 23.12.2016 року та до 23.02.2017 року отримати письмові підтвердження працівників згодних продовжувати роботу по контракту.

Як вбачається з пояснень представника відповідача ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» позивачу надіслано повідомлення №494 від 09.12.2016 року про зміну істотних умов праці (а.с. 56, 59-а).

Листами від 17.02.2017 року №133 та 22.02.2017 року №161 дирекція ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» пропонувала позивачу до 23.02.2017 року здійснити своє волевиявлення та укласти контракт (а.с. 57, 58).

Актом, складеним адміністрацією театру 18.02.2017 року зафіксовано, що позивач від підпису про отримання листа №135 від 17.02.2017 року і двох примірників контракту відмовилася (а.с.60).

22.02.2017 року адміністрацією театру був складений акт, яким засвідчено факт отримання ОСОБА_2 листа №161 від 22.02.2017 року про припинення з 23.02.2017 року безстрокового трудового договору у разі не підписання контракту та факт того, що остання від підпису про отримання вказаного листа відмовилася (а.с. 59).

Наказом ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» №221-к від 23.02.2017 року «Про припинення безстрокового трудового договору» з ОСОБА_2 було припинено безстроковий трудовий договір відповідно до п.9 ст.36 КЗпП України з 23.02.2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з того, що між позивачем та відповідачем не було укладено контракт до 23.02.2017 року, як це передбачено Законом України від 28.01.2016 р №955-VIII, а тому наказом №221-к від 23.02.2017 року між ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» та ОСОБА_2 було припинено безстроковий трудовий договір на підставі п.9 ст.36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Положеннями статті 21 КЗпП України передбачено можливість укладання з працівником контракту, як особливої форми трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законами України.

28.01.2016 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсній процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури».

Пунктами 2, 3 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу.

Вказаним Законом внесено зміни до ст.ст.19, 20 Закону України «Про театри і театральну справу» та визначено, що до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів.

Відповідно до переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2006 року № 208, посада, яку обіймала ОСОБА_2, відноситься до посад професійних творчих працівників.

Отже, контрактна форма роботи творчих працівників, зокрема, і для ОСОБА_2 запроваджена спеціальним Законом, який є обов'язковим для виконання.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що наказ №899-к від 02.12.2016 року «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» виданий відповідачем на виконання положень вищезазначеного закону, про що безпосередньо зазначено у наказі. У наказі вказано, що зміна істотних умов праці полягає саме у зміні форми трудового договору на контракт. Про будь - які інші зміни умов трудового договору у наказі не вказується.

Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04.05.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.06.2017 року визнано доведеним законність наказу №899-к від 02.12.2016 року «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» в частині, що стосуються ОСОБА_2 (а.с.104-110).

Зважаючи на викладене, дії відповідача щодо пропонування позивачу укласти контракт відповідають вимогам чинного законодавства України.

Оскільки позивач не дала згоду на укладення контракту, наказом №221-к від 23.02.2017 року ОСОБА_2 звільнено на підставі п.9 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а тому колегія суддів не вбачає в діях відповідача порушень норм трудового законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність прийняття наказу про звільнення позивача на підставі п.9 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки оскаржуваний наказ видано на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», доводи апеляційної скарги про необхідність попередньої згоди профспілки для звільнення позивача та застосування до спірних правовідносин Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи позивача про те що на неї не поширюється дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», оскільки вона не має зворотної сили, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998 року роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом і контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (ст.9 КЗпП України).

Виходячи зі змісту ч.3 ст.21 Кодексу законів про України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень.

Нормативні акти Президента України як глави держави (ст.102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (ст.113 Конституції України) обов'язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнав за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України.

За статтею 20 Закону України «Про театри і театральну справу» до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів керівник державного чи комунального театру може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору.

Враховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Ухвалою Конституційного Суду України від 20.04.2017 року №6-у/2017 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про театри і театральну справу», «Про культуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури».

Таким чином, виходячи з положень зазначених правових норм, судом встановлено, що строк дії та умови контракту визначалися з врахуванням Наказу Міністерства культури України від 02.08.2016 року №624, яким затверджено форму контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, Законів України «Про театри і театральну справу» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», а оскільки позивач самостійно прийняла рішення про відмову від підписання контракту, що і призвело до прийняття відповідачем рішення про припинення безстрокового трудового договору з нею, на підставі п.9 ст.36 КЗпП України.

А, тому, доводи апеляційної скарги про те, що звільнення відбулося з порушенням норм Конституції спростовуються вищевикладеним.

З огляду на викладене, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд в достатній мірі не перевірив обставини правомірності її звільнення та не обгрунтував правові норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що запровадження контрактної форми трудового договору стосується лише працівників, яких будуть приймати на роботу після набрання чинності Законом № 955-VІІІ суперечать п.п.2, 3 Прикінцевих положень цього Закону.

Доводи позивача про те, що відповідач в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України не попередив її про наступне звільнення, внаслідок чого позбавив її можливості своєчасно вирішити питання забезпечення власної зайнятості, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач направив позивачу листом повідомлення від 09.12.2016 року №494 про зміну істотних умов праці щодо запровадження контрактної форми роботи та повідомив про можливість ознайомлення з формою контракту на сайті Міністерства культури України, в якому було роз'яснено, що у разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір буде припинено за п.6 ст.36 КЗпП України.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки ОСОБА_2 було запропоновано укласти контракт відповідно до норм закону, то у зв'язку з її фактичною відмовою від укладення контракту, її було звільнено на підставі п.9, а не за п.6 ст.36 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що звільнення з посади становило втручання у її приватне та професійне життя, що є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та те, що судом не було враховано висновок Європейського суду з прав людини, викладений у справі «Олександр Волков проти України», колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення позивача з посади було виправдано п.2 ст.8 Конвенції, зокрема звільнення здійснювалося на основі національного законодавства, яке було достатньою мірою передбачуваним та доступним. Позивачу пропонувалося укласти контракт та її звільнення було викликано незгодою позивача на роботу за контрактною формою.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: