ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року

м.Суми

Справа №592/9310/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/286/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2017 року в складі судді Фоменко І.М., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 14 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

07 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що 01 липня 2010 року між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір доручення про представництво ОСОБА_2 інтересів позивача ОСОБА_1, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «ТЕХНОГЕРМ» (далі - ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ»). Задля посилення ОСОБА_2 представницьких можливостей та результативності в досягненні інтересів ОСОБА_1, останнім було передано ОСОБА_2 частину належної йому частки в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» в розмірі 32%, шляхом укладення договору дарування. Відповідач ОСОБА_2, всупереч положенням ч. 3 ст. 238 ЦК України, діючи від його імені, як представник за довіреністю №3-364 від 01 липня 2010 року, вчиняючи правочини в своїх інтересах, зловживаючи правами, зменшив належну йому - ОСОБА_1 частку в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» з 65% до 33%, а згодом, ставши в протиправний спосіб, заволодів і часткою в 35% в статутному фонді, що належала ОСОБА_3 Після вчинення вказаних дій ОСОБА_2 заволодів 67% в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», що дало йому можливість одноосібно контролювати всі управлінські та фінансові питання діяльності підприємства. ОСОБА_2 протиправними діями безпідставно заволодів майном, належного ОСОБА_1 - часткою 32% в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», чим завдав йому збитків в розмірі 7200 грн. та моральної шкоди, за попередньою оцінкою, в 1000 грн.

Просив визнати недійсним договір дарування від 05 серпня 2010 року та застосувати до нього правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, стягнувши з відповідача на його користь подвійний розмір завданих збитків в сумі 14400 грн., компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 1000 грн та повернути ОСОБА_1 безпідставно набуте відповідачем майно - частку 32% в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ».

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та грубе порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд у його мотивувальній частині не констатував наявні факти вчинення відповідачем низки нікчемних правочинів по вчиненню договору дарування щодо зміни часток учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» в статутному фонді та державній реєстрації відповідних змін і не застосував до них наслідки недійсності нікчемного правочину та не вказав в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, що такі вчинені відповідачем нікчемні правочини не створюють жодних юридичних наслідків.

Вказує, що під час судового розгляду справи головуючий - суддя Фоменко І.М. нехтувала принципами процесуального закону, що вказує на упередженість і зацікавленість судді в даній справі на користь сторони відповідача, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що відповідач за довіреністю № 3 -364 не здійснював у власних інтересах будь з ким жодних правочинів (договорів, угод), не укладав від імені позивача сам з собою жодних правочинів (договорів, угод), але добросовісно та належним чином в інтересах позивача виконав всі його доручення з представництва як учасника у загальних зборах учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», в тому числі, від його імені прийняв участь у Зборах 27 жовтня 2010 року, голосував за порядком денним та приймав рішення на Зборах, підписував протокол Зборів та відповідні зміни до статуту ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», передав позивачу всі документи зборів, після чого позивач разом із ОСОБА_4, без будь-якої в тому участі відповідача, в період з 27 жовтня 2010 року по 02 листопада 2010 року виконав дії з проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір доручення про представництво ОСОБА_2 інтересів ОСОБА_1, як учасника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» з усіх питань, пов'язаних із статутною діяльністю товариства, що підтверджується копією довіреності № 3-364 від 01 липня 2010 року (а.с. 5 т. 1 ).

Станом на 05 серпня 2010 року належна ОСОБА_1 частка в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» складала 65%, частка у розмірі 35% - належала ОСОБА_3 (а.с. 112 т. 1).

Відповідно до договору дарування серії ВМХ № 579153 від 05 серпня 2010 року ОСОБА_1 «дарувальник» передав «обдаровуваному» ОСОБА_2 частину частки в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», що складає 32% від всього статутного фонду, вартістю 2400 грн (а.с. 6-7 т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 червня 2011 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 частку у статутному капіталі ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» у розмірі 35% від всього статутного капіталу Товариства (а.с. 126 т. 1).

26 липня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 створено ТОВ «ЛМП-ТЕХНОГЕРМ» (з основним видом економічної діяльності код 74.20.1 «Діяльність у сфері інжинірингу»), на рівних корпоративних правах (50% на 50%) у статутному капіталі Товариства, 100% якого складає 20000,00 грн., що підтверджується протоколом № 01-2010 установчих зборів ТОВ «ЛМП-ТЕХНОГЕРМ» від 26 липня 2010 року та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 952116 (а.с. 39-49 т. 1). Згідно наказу № 1 ТОВ «ЛМП-ТЕХНОГЕРМ» від 04 серпня 2010 року Товариство набуло статусу юридичної особи, директором обрано ОСОБА_2 (а.с.50 т. 1).

В протоколі загальних зборів ТОВ «ЛМП-ТЕХНОГЕРМ» від 08 серпня 2011 року визначено порядок продажу часток у статутному капіталі Товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та укладання з покупцями відповідних договорів купівлі-продажу, відповідно до довідок № 1/11-8 та №1/11-9 від 10 серпня 2011 року (а.с. 61-65 т. 1).

Згідно з повідомлення про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи від 22 серпня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 22 серпня 2014 року внесено запис № 4007901 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи ТОВ «ЛМП-ТЕХНОГЕРМ» (а.с. 78 т. 1).

Відповідно до наказу (розпорядження) № 4лс ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» від 01 жовтня 2010 року, ОСОБА_2 з 01 жовтня 2010 року був прийнятий на посаду першого заступника директора по координації та розвитку, наказ підписаний керівником підприємства ОСОБА_1 (а.с. 116 т. 1). Наказом № 3-27/11 від 30 червня 2011 року, з 01 липня 2011 року ОСОБА_2 переведено на посаду першого заступника директора (а.с. 117 т. 1).

Згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» № 2-2013 від 28 січня 2013 року, ОСОБА_2 обрано (призначено) директором ТОВ НПВ «ТЕХНОГЕРМ» (а.с. 118 т. 1).

25 грудня 2012 року ОСОБА_1 написав заяву на ім'я співзасновника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» ОСОБА_2 про те, що у зв'язку з віковим станом здоров'я він не може виконувати роботу на посаді директора спільного підприємства з 01 січня 2012 року (а.с. 120 т. 1).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність будь-яких обставин, що свідчать про факт обману та наявності умислу в діях відповідача ОСОБА_2, на вчинення правочинів від імені позивача в своїх інтересах, шляхом зловживання наданими йому правами, оскільки ОСОБА_1 при вчиненні правочину, а саме укладенні договору дарування, діяв з власної ініціативи, за власною волею та на власний розсуд з дотриманням всіх істотних умов договору, та в подальшому визнавав відповідача ОСОБА_2, як співзасновника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», якого особисто прийняв на роботу та після укладення договору дарування вони спільно керували вищевказаним товариством.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є правочином, тобто це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він має відповідати положенням ст. 203 ЦК України.

Відповідно до статтей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Стаття 230 ЦК України передбачає, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивач не довів наявність будь-яких обставин, що свідчать про факт обману чи наявність умислу в діях відповідача ОСОБА_2, на вчинення правочинів від імені позивача в своїх інтересах, шляхом зловживання наданими йому правами, оскільки ОСОБА_1 при вчинені правочину, а саме укладенні договору дарування, діяв з власної ініціативи, за власною волею та на власний розсуд з дотриманням всіх істотних умов договору, в якому ОСОБА_2 виступав як фізична особа, а не як представник ОСОБА_1 згідно договору доручення, та в подальшому визнавав відповідача ОСОБА_2, як співзасновника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», якого особисто прийняв на роботу та після укладення договору дарування вони спільно керували вищевказаним товариством.

Не може бути підставою для скасування рішення суду і посилання апелянта на упередженість і зацікавленість головуючого в суді першої інстанції, про що він неодноразово зазначав, заявляючи відводи, оскільки вивчивши підстави про відвід колегія суддів не визнає їх обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо вчинення відповідачем низки нікчемних правочинів по вчиненню договору дарування щодо зміни часток учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» в статутному фонді та державної реєстрації відповідних змін і з застосуванням до таких правочинів наслідків недійсності нікчемного правочину не заслуговують на увагу, оскільки укладений між відповідачем та позивачем договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 3-488 державним нотаріусом Матус Н.М. Третьої Сумської державної нотаріальної контори, відповідає чинному законодавству України, відповідає волевиявленню його сторін на момент його укладення. Протоколом загальних зборів учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» № 2-2013 від 28 січня 2013 року належним чином підтверджено, що після укладання договору дарування, позивач і відповідач як учасники ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» проводили загальні збори учасників цього господарського товариства та приймали участь в його управління як співвласники та керівники, при цьому позивач визнавав відповідача співвласником ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» та особисто письмово звертався до нього як до співвласника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ».

Не може свідчити про наявність обману і подальше придбання відповідачем 35 % статутного фонду ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», оскільки останнє придбане на підставі цивільно-правової угоди. Крім того, сам апелянт в суді апеляційної інстанції не заперечував, що мав право купити дану частку у ОСОБА_3, але останнім не скористався.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук