РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селидівської міської ради Донецької області про встановлення права власності на самовільно збудований житловий будинок та господарські побудови, -

В с т а н о в и в :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду із позовом до Селидівської міської ради Донецької області про встановлення права власності на самовільно збудований житловий будинок та господарські побудови.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.09.2000 р. вона купила не добудовий будинок із надвірними спорудами за адресою: Донецька область, м.Українськ, вул.Пирогова,1.

Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0662 га була приватизована ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності на житлове майно 04.11.2014 р.

Селидівським БТІ було видано технічний паспорт та рекомендовано звернутися до суду із позовом про визнання права власності на будинок.

Також надала уточнення до позовної заяви.

Таким чином, просила визнати за нею право власності на самовільно збудований житловий будинок А-1 загальною площею 70,4 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м. та господарські споруди: тамбур а-1, тамбур а'-1, сарай К-1, сарай З-1, кухня Б-1, гараж Г-1, сарай В-1, паркани № 1 та № 2, за адресою: АДРЕСА_1, побудовані у 2013 році без дозвільних документів.

Суд, відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, знаходить, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно договору купівлі-продажу недобудованого будинку від 27.09.2000 р. ОСОБА_1 придбала недобудований будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, дата державної реєстрації земельної ділянки 10.10.2014 р., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0662 га (а.с.7).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0662 га належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.8).

Згідно довідки КП «Селидівське БТІ» станом на 01.01.2013 р. житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, рахується за ОСОБА_1 Будинок був побудований у 2013 р. без дозвільних документів, дозвільні документи на будівництво не видавались. Порушень будівельно-технічних норм при самовільному будівництві житлового будинку з усіма надвірними будівлями та спорудами не відбувалось. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок А-1, тамбур а-1, тамбур а'-1, ганок а', погріб п-1, гараж Г-1, сарай В-1, сарай К-1, сарай З-1, літня кухня Б-1, тамбур б-1, паркан N'. Погріб п-1, гараж Г-1, сарай В-1 не є самочинно побудованими (побудовані до 1992 р.) Житловий будинок А-1, тамбур а-1, тамбур а'-1, сарай К-1, сарай З-1 побудовані у 2013 р. без дозвільних документів (а.с.25).

Згідно довідки відділу архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради, житловий будинок та господарчі споруди по АДРЕСА_1, які збудовані ОСОБА_1, розташовані у відповідності з вимогами будівельних норм, стандартів і правил.

Згідно ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до положень ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Так в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

П. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

За приписами ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Введення в експлуатацію збудованих об'єктів, відповідно до п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р. № 461, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також, згідно договору купівлі-продажу придбала недобудований будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташованими на ній, однак, будівельні роботи здійснювались позивачкою без дозвільних документів, тобто самовільно.Порушень будівельно-технічних норм при самовільному будівництві житлового будинку з усіма надвірними будівлями та спорудами не відбувалось.

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, чи є законною відмова у такому прийнятті; чи порушені будівельні норми та правила істотними.

Дослідивши наявні докази по справі та враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивач є власником земельної ділянки, на якій розміщений спірний об'єкт завершеного самочинного будівництва, проте визнати за ним право власності на самочинно збудовані споруди в позасудовому порядку не можливо.

Таким чином всі вимоги для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку додержані.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Наявність самочинно збудованого нерухомого майна перешкоджає позивачці здійснити державну реєстрацію житлового будинку № 1 по вул. Пирогова в м. Українськ Донецької області.

За таких обставин, права позивача є порушеними і підлягають судовому захисту шляхом визнання такого права.

Враховуючи викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, законними та такими, що підлягають повному задоволенню.

Відповідно до п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта.

Тому слід роз'яснити, що ухвалення судового рішення при визнанні права власності на об'єкт нерухомості не є достатнім для проведення державної реєстрації права власності. Обов'язковим є введення об'єкта в експлуатацію за встановленою чинним законодавством процедурою. Рішення суду виступає документом, що підтверджує лише виникнення права власності на нерухоме майно, тобто є правовстановлюючим документом. Суд своїм рішення лише визнає право власності, тому обов'язковим є проходження окремої процедури введення об'єкту в експлуатацію.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 265, 267 ЦПК України, ст. 3, 15, 328, 331, 375, 376 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, мешкає: АДРЕСА_1, до Селидівської міської ради , розташована за адресою: Донецька область, м.Селидове, вул.К.Маркса, 8, про встановлення права власності на самовільно збудований житловий будинок та господарські побудови задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самовільно збудований житловий будинок А-1 загальною площею 70,4 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м. та господарські споруди: тамбур а-1, тамбур а'-1, сарай К-1, сарай З-1, кухня Б-1, гараж Г-1, сарай В-1, паркани № 1 та № 2, за адресою: АДРЕСА_1, побудовані у 2013 році без дозвільних документів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя