АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1875/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Чобіток А.О., Соколова В.В.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» про захист прав споживача шляхом стягнення пені та відсотків,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 р.

встановив:

у липні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача кошти в сумі 7 774 352 грн. 90 коп., що складається з інфляційних втрат, відсотків за користування депозитами та пені, посилаючись на те, що відповідач не виконав своєчасно рішення суду про стягнення на її користь коштів, розміщених за депозитними договорами.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 р. позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача 161 149 грн. 38 коп. та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити в частині стягнення відсотків за користування депозитами та стягнути відсотки в сумі 50 677 грн. 62 коп. за період з 23.09.2015 по 02.02.2017, та скасувати рішення в частині відмови у стягненні пені та стягнути пеню в сумі 6 145 193 грн. 70 коп. за період з 23.9.2015 по 02.02.2017, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що вона уклала з відповідачем 31.10.2013 депозитні договори, за якими внесла 386 000 грн. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 р., яке було змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 р., вказані договори були розірвано та на її користь стягнуто 411 324 грн. 88 коп. Оскільки рішення суду було виконано лише 01.06.2017, позивач просила стягнути на її користь інфляційні втрати в сумі 97 942 грн. 05 коп., відсотки за користування депозитами в сумі 62 787 грн. 33 коп., пеню відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 7 613 623 грн. 52 коп.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 р. позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача 161 149 грн. 38 коп., що складається з інфляційних втрат в сумі 97 942 грн. 05коп. та відсотків за користування депозитами у розмірі 62 787 грн. 33 коп. та вирішено питання про судові витрати. В частині вимог про стягнення пені за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови депозитних договорів, які були укладені 31.10.2013 та не повернув своєчасно суми депозитів та нараховані проценти. Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення пені відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначив, що положення вказаного закону не поширюються на дані правовідносини.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам та зроблений з дотриманням норм матеріального права.

Суд першої інстанції посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 526, 625, 1058, 1060 ЦК України.

Відповідачем вказане рішення не оскаржувалось. Даних про його перегляд в порядку ст. 287 ЦПК України матеріали справи не містять.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 31.10.2013 були укладені депозитні договори: №SAMAВ0024 на суму 150 000 грн., №SAMAВ0049 на суму 156 000 грн., №SAMAВ0045 на суму 76 000 грн. терміном по 31.10.2014.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 р. було частково задоволено позов ОСОБА_3 та розірвано 3 депозитні договори від 31.10.2013 р., а також стягнуто на її користь 442 212 грн. 83 коп., що складається з суми депозитів, нарахованих процентів, інфляційних втрат та 3% річних. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 р. вказане рішення було змінено та зменшено суму стягнутих коштів до 411 324 грн. 88 коп.

Вказане рішення було виконано відповідачем 01.06.2017.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі щодо неправильного нарахування суми процентів та вихід за межі позовних вимог, не можуть бути підставою для зміни рішення в цій частині, оскільки позивачем було заявлено вимогу про стягнення процентів саме в означеній сумі - 62 787 грн. 33 коп. В заяві від 12.12.2017 позивач вказує, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить розглядати справу без її присутності.

Доводи позивача щодо неправильного застосування норм матеріального права судом першої інстанції при вирішенні вимоги про стягнення на її користь пені за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» також є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену в ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - сплату пені в розмірі 3% від вартості послуги за кожний день прострочення. Однак правовідносини за вказаними договорами припинились внаслідок їх розірвання за рішенням суду і сума коштів була вже стягнута.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Згідно ч. 2 вказаної статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому на відповідача має бути покладено відповідальність за невиконання рішення суду за вказаний період відповідно до ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, вимог про стягнення трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України позивач не заявляла, хоча посилалась на положення вказаної статті, заявляючи позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає праву за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 березня 2018 року.

Головуючий

Судді