Справа № 465/6562/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/783/4502/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням позов задоволено .

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 18524 грн.00 коп. невиплаченої заробітної плати.

Рішення суду оскаржив представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» Бекерська О.І. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необгрунтованим. Посилається на те, що зазначені в позовній заяві накази "Про зміни в оплаті праці працівників" від 21 липня 2010 року №186, від 23 квітня 2012 року № 150, від 29 квітня 2013 року №170, 30 квітня 2014 року №176 та 27 червня 2014 року №264 є чинними, скасованими у встановленому порядку не були. Позивачем не ставилось на розгляд питання чинності вказаних наказів, а встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміни в оплаті праці працівників. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог та дав оцінку правомірності вищезазначених наказів та як внаслідок визнання їх незаконними встановив порушення відповідачем трудових прав позивача. Вважає, що до спірних до спірних правовідносин не може застосовуватись положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо необмеження строків звернення до суду, оскільки на думку скаржника в даному випадку має місце спір про оплату праці на який поширюється трьохмісячний строк звернення до суду, який позивач пропустила. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрав чинності новий Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК) відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень якого справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Учасники справи належним чином повідомлені про день і час слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ч.2 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст. 274 ЦПК зазначена справа відноситься до переліку справ, що розглядаються у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 5 ст.268 ЦПК передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що підстав для задволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ст.96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників-залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) проводиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Згідно з ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, нагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації ( профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності-з іншим уповноваженим на представництво трудовим коллективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюється власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

За приписами ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата-це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов»язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до п.1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об»єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки, мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче зазначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду- у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встаноленої законом.

Згідно з тарифною частиною Регіональної угоди між ЛОДА, об»єднанням роботодавців та профспілковими об»єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦКПП ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2011 роки.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні чи є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до Наказу №311-к від 31.08.2007 року ОСОБА_2 з 01.09.2007 року переведена у Теплоелектроцентраль №1 на посаду машиніста обхідника з турбінного устаткування третьої групи (розряду) котлотурбінного цеху, що підтверджується копією трудової книжки. ( а.с.6-7).

Наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 року № 186 з 01.07.2010 року мінімальну тарифну ставку робітника 1-го розряду визначено у розмірі 892, 80 грн.( з розрахунку мінімальної заробітної плати 744 грн.) в той час як ст. 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна заробітна плата з 01.05.2012 року визначена в сумі 888грн.

Наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 23.04.2012 року №150 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1-го розряду з 01.05.2012 року в розмірі 1 042,80 грн., а Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2012 року становила 1094 грн.

Наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 29.04.2013 року №170 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1-го розряду з 01.05.2013 року в розмірі 1 106,40 грн. в той час як ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2013 року становила 1147 грн.

Отже, відповідач власними внутрішніми наказами по підприємству, неправомірно зменшував встановлений Законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду.

З представлених суду розрахунків вбачається, що відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго» за період з січня 2010 року по квітень 2013 року заборгував позивачу 18 524,003 грн., саме: за 2010 рік - 4432,00 грн; за 2011 рік - 5579,00 грн; за 2012 рік-6576,00 грн; за 2013 рік- 1937,00 грн.

Із врахуванням вище зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права позивача, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а відтак підставно стягнув із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 18 524 грн. та понесені судові витрати.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення до суду, визначених ст. 233 КЗпП України, оскільки відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини сторін, вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку визначеному ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 березня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота