Справа № 2-1927/11 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/4169/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Новокропивницької сільської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи Управління Держкомзему у Дрогобицькому районі, державного нотаріуса Дрогобицької нотаріальної контори про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним державний акт НОМЕР_1 від 29.09.2003 року на право власності на земельну ділянку пл. 0,2416 га., по вул. Довбуша в с. Новий Кропивник, виданий ОСОБА_6, та визнати недійсним державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку пл. 0,1804 га. по вул. Довбуша в с. Новий Кропивник, виданий ОСОБА_7 В обґрунтування позову позивач посилався на те, що у лютому 2011 року він звернувся в Новокропивницьку сільську раду Дрогобицького району із клопотанням про оформлення права власності на земельну ділянку, що надана йому для забудови рішенням Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 05.07.1979 року. Однак, в сільській раді він дізнався про те, що дана земельна ділянка розділена між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та передана їм у приватну власність шляхом видачі державних актів: ОСОБА_6 - серії НОМЕР_3; ОСОБА_7 - серії НОМЕР_2. Дана обставина підтверджується також довідкою Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області № 14 від 06.01.2012 року. Вважає, що державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_4 на ім»я ОСОБА_6 та серії НОМЕР_2 - ОСОБА_7 видані на підставі рішення ради, яке не приймалось. За таких обставин, підстави для реєстрації права власності на згадану земельну ділянку відсутні. Зважаючи на те, що його право на спірну земельну ділянку виникло на підставі рішення № 220 Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 05.07.1979 року, яким йому надано дозвіл на забудову земельної ділянки площею 0,12 га., він набув права безстрокового користування цією земельною ділянкою. Від прав на дану земельну ділянку він не відмовлявся, у встановленому законом порядку земельна ділянка не вилучалась, що свідчить про те, що право користування такою за ним зберігається і на даний час. Видача державних актів на земельну ділянку, що перебуває в його користуванні, при відсутності рішень про вилучення такої у нього, та надання її ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушує його права, які гарантовані Конституцією України та Земельними Кодексами України, чинними, як на момент набуття ним права постійного користування земельною ділянкою, на протязі всього часу користування такою, так і на момент видачі спірних державних актів. Враховуючи те, що про порушене право він дізнався лише 18 лютого 2011 року щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_6 та 06.01.2012 року щодо передачі у власність частини земельної ділянки ОСОБА_7, він не міг звернутися в суд у строки визначені законом. 17.03.2017 року уточнивши позовні вимоги, позивач в їх обґрунтування посилається на те, що із земель радгоспу «Новокропивницький» йому було надано присадибну земельну ділянку площею 0,12 га. по вул. Довбуша в с. Новий Кропивник. Рішенням виконкому Дрогобицької районної ради народних депутатів № 220 від 05.07.1979 року йому дозволено будівництво житлового будинку в с. Новий Кропивник на вищезгаданій земельній ділянці площею 0,12 га. Рішенням (протокол № 5) виконкому Новокропивницької сільської ради від 07.03.1979 року йому надано погодження на право будівництва житлового будинку та господарських споруд на наданій земельній ділянці. Цими рішеннями було надано такі ж ідентичні земельні ділянки площею 0,12 га ОСОБА_7 (його сусіду зліва) і ОСОБА_8 (його сусіду справа). 27.09.1979 року він отримав затверджений архітектором будівельний паспорт на будівництво власного житлового будинку з надвірними спорудами та приступив до будівництва споруд на даній земельній ділянці площею 0,12 га. Після того як звів фундамент під будинок, він захворів і будівництво було призупинено. У подальшому він хотів відновити будівництво будинку, але сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_9 захопили його земельну ділянку і розділили її між собою по 0,06 га. кожному. Від своїх прав на земельну ділянку площею 0,12 га він не відмовлявся і у встановленому законом порядку його земельна ділянка ніким не вилучалась. Незавершене будівництво (фундамент під житловий будинок) він нікому не відчужував.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що 27.09.1979 року від районного архітектора він отримав затверджений будівельний паспорт на будівництво власного житлового будинку з надвірними спорудами та приступив до будівництва на наданій земельній ділянці пл. 0, 12 га., проте після зведення фундаменту під будинок захворів і змушений був зупинити будівництво. Вказує, що жодних повідомлень чи інформації про те, що виділена йому земельна ділянка перебуває у власності інших осіб, він не отримував, про порушення його права дізнався лише у лютому 2011 року, оскільки через проблеми із здоров'ям та недостатнім матеріальним становищем не мав змоги займатися будівництвом. Вказує, що від свого права на земельну ділянку він ніколи не відмовлявся і у встановленому порядку земельна ділянка ніким не вилучалась. Крім цього, вважає, що висновок судової земельно-технічної експертизи № 4989 від 29.11.2016 року не є належним доказом в розумінні ст.. 58 ЦПК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, з підстав викладених у скарзі. Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, її представник ОСОБА_11, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12 проти задоволення апеляційної скарги заперечили. ОСОБА_3, ОСОБА_4 додатково пояснили, що наявний на їхній земельній ділянці фундамент збудував батько ОСОБА_13

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ст. 77-80 ЦПК України).

Судом установлено, що рішенням №220 Виконавчого комітету Дрогобицької районної Ради народних депутатів від 05.07.1979 року дозволено будівництво житлових будинків у селі Новий Кропивник ОСОБА_13 на земельній ділянці 0,12 га, ОСОБА_14 - 0,12 га та ОСОБА_7 - 0,12 га (а.с. 188-190 т.1).

Судом також установлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_4 кадастровий № НОМЕР_5 від 29.09.2003 року ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,2416 га, яка розташована в с. Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області (а.с.199-200 т.1). ОСОБА_7 видано Державний акт Серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1804 га в с. Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області.

З матеріалів справи убачається, що рішенням 12 сесії 1 демократичного скликання Новокропивницької сілької ради народних депутатів від 14.04.1994 року про встановлення норми землі по проведенню приватизації земельних ділянок затверджено норми землі при проведенні приватизації в межах села - 0,50га, сінокосу 0,50 га, для обслуговування будинків, які залишились про заповіту або купівлі - до 0,25 га. Вказаним рішенням затверджено список громадян по приватизації земельних ділянок, до якого увійшли ОСОБА_7 та ОСОБА_13 - чоловік ОСОБА_6, яка як установлено судом після його смерті отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4.

Згідно приписів ст. 22 ЗК УРСР 1970 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Відповідно до вимог ст. 16 ЗК УРСР 1970 року надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до положень ст. 20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчуються записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Статтями 152-155 ЗК УРСР 1970 року встановлено, що землевпорядний процес складається з підготовчих робіт, складання проекту землеустрою, розгляду і затвердження проекту, перенесення його в натуру, оформлення і видачі землевпорядних документів, авторського нагляду за здійсненням проекту землеустрою. В процесі землеустрою складаються землевпорядні проекти, а також документи на право користування землею, передбачені статтею 20 цього Кодексу. Проекти землеустрою по відведенню і вилученню земельних ділянок затверджують ті органи державного управління, які мають право надавати і вилучати земельні ділянки. Землевпорядні проекти після затвердження переносяться за участю заінтересованих землекористувачів в натуру (на місцевість) з позначенням меж землекористувач межовими знаками встановленого зразка.

Таким чином, особа набуває статусу користувача земельної ділянки за умови відповідного рішення ради, встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до затвердженого проекту відведення та державної реєстрації права користування земельною ділянкою (запис у шнурову чи земельно-кадастрову книгу).

Проте позивачем не надано доказів встановлення відповідними землевпорядними органами меж спірної ділянки в натурі. У судовому засіданні позивач ствердив, що документів, які б підтвердили факт будівництва ним фундаменту, у нього не має.

В погосподарських та земельно - облікових документах Новокропивницької сільської ради з 1979 року по даний час жодних земельних ділянок на ОСОБА_2 не зареєстровано, що стверджується довідкою Новокропивницької сільської ради від 20.10.2015 року № 1200 (а.с.235 т.1).

Міськрайонний суд вірно не взяв до уваги копію плану земельної ділянки площею 0,12 га. у селі Новий Кропивник, виділеної для будівництва житлового будинку ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної Ради народних депутатів №220 від 05.07.1979 року (а.с. 191), оскільки як убачається з висновку судової земельно-технічної експертизи № 4989 від 29.11.2016 року, проведеної за клопотанням позивача судовими експертами Львівського НДІСЕ ОСОБА_16, ОСОБА_17, встановити місце розташування земельної ділянки площею 0,12 га. на місцевості, яку надано позивачу ОСОБА_2 в с. Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області згідно рішення №220 від 17.07.1979 року, без відповідних для цього документів, не надається можливим. Встановити частку земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,12 га, що в с. Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області, яка зайнята ОСОБА_7 та ОСОБА_13, без відповідних документів, що містять інформацію для ідентифікації розташування земельної ділянки не надається можливим.

Враховуючи наведене, міськрайонний суд прийшов до вірного висновку про відсутність доказів належного оформлення позивачем відповідно до діючого законодавства свого права постійного користування земельною ділянкою, тому позивач не набув статусу користувача спірної земельної ділянки, і у нього не має підстав для звернення до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 152 ЗК України.

За таких обставин розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у позові.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 09.02.2018р.

Головуючий

Судді: