Справа № 362/2182/15-ц Головуючий у І інстанції Орда О. О.
Провадження № 22-ц/780/558/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов
Категорія 26 08.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Іванової І.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2X6FU00436219, за умовами якого відповідач отримав кредит на купівлю автомобіля у розмірі 9 745,25 доларів США з кінцевим терміном повернення 15 червня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 16 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалася солідарно відповідати за виконання зобов'язань ОСОБА_1, що виникли із даного кредитного договору.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконав зобов'язання з повернення кредиту та процентів, унаслідок чого станом на 01 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 6 575,02 доларів США, що еквівалентно 154 184 грн. 22 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 950,17 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 178,49 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 552,49 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 1 893,87 доларів США, ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути вказану заборгованість з відповідачів у солідарному порядку на свою користь.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2016 року у позові відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що останній платіж у розмірі 127,93 доларів США на погашення відсотків здійснено 29 березня 2013 року, а тому без дослідження графіка погашення кредитної заборгованості та встановлення, чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу та чи є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості з боржника є передчасним. Також касаційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про обов'язок кредитора пред'явити вимогу до поручителя у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, є помилковим та таким, що не відповідає положенням ч.4 ст.559 ЦК України (а.с.189-191).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції правильно відмовив у позові в повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого було подано заяву. Вважає, що у справі відсутнє переривання строку позовної давності, оскільки не може вважаться добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема, списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення або схвалення останнього. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасоване рішення апеляційного суду та, які є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» пропустило строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, про застосування якого відповідачем подано заяву. При цьому, суд зазначив, що залишення позовної заяви без розгляду з підстав, визначених ст.207 ЦПК України, не зупиняє перебігу строку позовної давності, та врахувавши, що пред'явивши у вересні 2011 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, комісії та пені, позивач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, однак повторно з позовом звернувся лише у квітні 2015 року, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості з боржника.

Також установивши, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за кредитним договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, та врахувавши, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а позов пред'явив після спливу шести місяців від дня настання строку його виконання, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову до поручителя, оскільки порука є припиненою.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст.553, 554 ЦК України поручитель поручається перед кредитом за виконання боржником свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2X6FU00436219, за умовами якого позичальник отримав кредит на купівлю автомобіля у розмірі 9 745,25 доларів США з кінцевим терміном повернення 15 червня 2012 року.

Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця. В період сплати позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 229,51 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, 16 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов'язалася відповідати в повному обсязі по борговим зобов'язанням ОСОБА_1, що виникають з умов кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язання за кредитним договором по поверненню кредиту та процентів станом на 01 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 6 575,02 доларів США, що еквівалентно 154 184 грн. 22 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 950,17 доларів США; заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 1 178,49 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 552,49 доларів США, пені у розмірі 1 893,87 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20 вересня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу, в якій просило достроково у дату отримання даної вимоги повернути суму кредиту в повному обсязі, сплатити відсотки за користування кредитом, пеню та сплатити заборгованість за кредитним договором від 16 червня 2007 року у сумі 3721,48 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 950,65 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 521,30 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 240,59 доларів США та пені у розмірі 8,94 доларів США (а.с.82).

У зв'язку з невиконанням даної вимоги, ПАТ КБ «Приватбанк» пред'явило позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України у зв'язку з повторною неявкою представника банку в судове засідання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що залишення позовної заяви без розгляду з підстав, визначених ст. 207 ЦПК України, не зупиняє перебігу строку позовної давності, а пред'явивши 20 вересня 2011 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № K2X6FU00436219 від 16 червня 2007 року, сплати відсотків за користування кредитом, комісії та пені, позивач відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором у квітні 2015 року.

22 січня 2016 року представник відповідачів - адвокат ОСОБА_4 подала заяву про застосування строку позовної давності (а.с.89-93).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 19 листопада 2014 року (справа № 6-140цс14) зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Отже, установивши, що у вересня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило строк виконання основного зобов'язання, а відтак саме з цього часу у нього виникло права на позов, однак ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним позовом у квітні 2015 року,тобто, поза межами трирічного строку позовної давності, про застування якого заявлено боржником, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що перебіг позовної давності за кредитним договором перервався 29 березня 2013 року у зв'язку із сплатою ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 127,93 доларів США на погашення відсотків за кредитним договором, що, на думку позивача, свідчить про визнання боржником свого боргу у розумінні ч.1 ст.264 ЦК України, є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а згідно з ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2014 року (справа № 6-2891цс16).

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження вчинення ОСОБА_1 дій на виконання зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» послалося на розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що29 березня 2013 року на погашення відсотків за кредитним договором зараховано 127,93 доларів США.

При цьому, ПАТ КБ «Приватбанк» не надало суду доказів того,що кошти у розмірі 127,93 доларів США на погашення відсотків були сплачені самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Разом з тим, при апеляційному розгляді справи встановлено, що у 2011 році ПАТ КБ «Приватбанк» за заявою ОСОБА_1 відкрило йому картковий рахунок для отримання заробітної плати та йому видано картку № НОМЕР_1. 29 березня 2013 року із вказаного карткового рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» автоматично списано грошові кошти на погашення кредиту у розмірі 1 042 грн. 76 коп., що еквівалентно 127,93 доларів США, про що свідчить виписка по особову рахунку (а.с.220).

Таким чином, колегія суддів вважає, що списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 не є добровільним погашенням боргу, оскільки списання коштів здійснене без волевиявлення боржника та його схвалення, а тому у даному випадку строк позовної давності не переривався.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителя ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що порука є припиненою, оскільки вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за кредитним договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, та врахувавши, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а позов пред'явив після спливу шести місяців від дня настання строку його виконання, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову до поручителя.

Зазначений висновок суду є помилковим, виходячи з такого.

За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1844цс15).

Як вбачається з умов договору поруки (пункт 12), порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про обов'язок кредитора пред'явити вимогу до поручителя у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, є помилковим та таким, що не відповідає положенням ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає, що ці вимоги банку не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

По справі встановлено, що на забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, 16 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов'язалася відповідати в повному обсязі по борговим зобов'язанням ОСОБА_1, що виникають з умов кредитного договору.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності, то колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності за основним зобов'язанням.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні щодо підстав відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідно до ст.376 ЦПК України, зазначивши, що підставами відмови у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» є пропущення строку позовної давності за основним зобов'язанням.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2016 року змінити в частині підстав відмови у позові, зазначивши, що підставами відмови у задоволенні вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» є пропущення строку позовної давності за основним зобов'язанням.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді