КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1108/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

за участю секретаря - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування», про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року,

встановив:

у вересні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ПрАТ «ПРОСТО-страхування» страхове відшкодування (регламентну виплату), а з ОСОБА_4 - матеріальну шкоду в розмірі 108 168 грн. 97 коп., яка складається з витрат на аналізи та лікування - 15 520 грн. 77 коп. та 270 грн., ритуальні витрати - 92 378 грн. 20 коп., моральну шкоду - 10 000 000 грн., витрати на правову допомогу - 4 500 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 р. позов було задоволено частково - стягнуто з ПрАТ «ПРОСТО-страхування» страхове відшкодування в сумі 33 489 грн. 47 коп., та на користь держави судовий збір в сумі 1 600 грн., з ОСОБА_4 - матеріальну шкоду в сумі 21 102 грн. 72 коп., моральну шкоду в сумі 500 000 грн., судовий збір в сумі 1 600 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині вимог, заявлених до нього та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього витрати на ритуальні послуги в сумі 6 297 грн. 72 коп., а моральну шкоду в розмірі, співмірному ступеню його вини, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, судом не було враховано ступінь його вини, оскільки він не мав можливості уникнути наїзду на пішохода, не враховано його майновий стан, не застосовано принципи справедливості та розумності.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання - ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що з вини ОСОБА_4 20.06.2014 в м. Києві сталась ДТП, в результаті якої загинув її син. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована ПрАТ «ПРОСТО-страхування», позивач просила стягнути зі страховика страхове відшкодування в розмірі регламентних виплат, а з ОСОБА_4 - матеріальну шкоду в сумі 108 168 грн. 97 коп., моральну шкоду - 10 000 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4 500 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 р. позов було задоволено частково - стягнуто з ПрАТ «ПРОСТО-страхування» страхове відшкодування в сумі 33 489 грн. 47 коп., та на користь держави судовий збір в сумі 1 600 грн., з ОСОБА_4 - матеріальну шкоду в сумі 21 102 грн. 72 коп., моральну шкоду в сумі 500 000 грн., судовий збір в сумі 1 600 грн. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Рішення суду в частині позовних вимог до ПрАТ «ПРОСТО-страхування» сторонами по справі не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги, заявлені до ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що 20.06.2014 на пр. Ватутіна у м. Києві сталась ДТП, в ході якої ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Lancer", державний номер НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6, чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання. В зв'язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована на підставі договору, укладеного 20.12.2013 з ПрАТ «ПРОСТО-страхування», суд стягнув зі страховика витрати на лікування в сумі 4 257 грн. 47 коп. з урахуванням сплаченої ОСОБА_4 суми - 10 000 грн., ритуальні витрати в межах регламентної виплати - 14 616 грн., та моральну шкоду - 14 616 грн., а всього - 33 489 грн. 47 коп. Ритуальні витрати суд визначив в загальній сумі 35 718 грн. 72 коп. та стягнув з урахуванням стягнутої суми страхового відшкодування в розмірі 21 101 грн. 72 коп.

В рішенні суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 1166, 1168, 1187, 1193, 1194 ЦК України та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак висновок суду першої інстанції не можна повністю визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до положень ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, що визначено ст. 5 цього Закону.

Як видно з матеріалів справи, вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, який був залишений без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року, ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме - керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Lancer", державний номер НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6, після чого допустив порушення п. 2.10 ПДР та залишив без допомоги особу, яка перебувала у небезпечному для життя стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу цій особі, яку він сам поставив в небезпечний для життя стан. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на час вчинення ДТП була застрахована за Договором №АС 9541301 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Ліміт відповідальності на одного потерпілого був встановлений за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю в сумі 100 000 грн., за шкоду, заподіяну майну в сумі 50 000 грн., без франшизи. Даним рішенням було стягнуто зі страховика витрати на лікування в сумі 4 257 грн. 47 коп. з урахуванням сплаченої ОСОБА_4 суми - 10 000 грн. за розпискою від 23.06.2014 (а/с 123).

Також даним рішенням ритуальні витрати було стягнуто зі страховика в межах регламентної виплати - 14 616 грн. При цьому суд першої інстанції визначив розмір документально підтверджених витрат в сумі 35 718 грн. та стягнув з ОСОБА_4 21 102 грн. 72 коп.

В матеріалах справи міститься копія розписки від імені ОСОБА_8 від 30.06.2014 про отримання ОСОБА_8 коштів від ОСОБА_4 14 805 грн. без зазначення цільового призначення, яку суд першої інстанції з цієї причини не взяв до уваги. Враховуючи, що вказана сума була передана ОСОБА_8 30.06.2014 - на наступний день після смерті ОСОБА_6, її слід зарахувати як добровільно сплачену в рахунок ритуальних витрат. Враховуючи викладене, слід зменшити суму, стягнуту з ОСОБА_4 в цій частині до 6 297 грн. 72 коп.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі щодо відсутності його вини у загибелі ОСОБА_6, є необґрунтованими, оскільки вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, який був залишений без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року, ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме - керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Lancer", державний номер НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6, після чого допустив порушення п. 2.10 ПДР та залишив без допомоги особу, яка перебувала у небезпечному для життя стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу цій особі, яку він сам поставив в небезпечний для життя стан. Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Той факт, що 28.09.2018 у кримінальному провадженні №0006640 від 21.06.2014 по факту ДТП за участю автомобіля під керуванням ОСОБА_4 та пішохода ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України прийнято рішення про його закриття на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє ОСОБА_4 від цивільно-правової відповідальності за завдану позивачу шкоду. Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Судом першої інстанції було визначено розмір моральної шкоди з дотриманням вимог ст. 23 ЦК України, Так, відповідно до ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як пояснив відповідач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, він не має постійного місця працевлаштування, однак ця обставина також не може бути підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Також не може бути підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди надання відповідачем коштів батькам ОСОБА_6, оскільки це враховано судом при визначенні розміру компенсації матеріальної шкоди. Будь-яких коштів на відшкодування моральної шкоди протягом 4 років відповідач не сплачував.

Посилання апелянта на те, що він має на утриманні дружину та батьків, які є пенсіонерами, не може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, оскільки апелянт зазначає, що батьки отримують пенсію та не вказує з яких підстав на його утриманні знаходиться дружина.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, за винятком випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру відшкодування ритуальних витрат, яке має становити 6 297 грн. 72 коп. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року змінити та визначити розмір відшкодування ритуальних витрат, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в сумі 6 297 грн. 72 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 12 листопада 2018 року.

Головуючий Немировська О.В.

Судді Чобіток А.О.

ЯщукТ.І.