Справа № 493/1533/16-ц
Провадження № 2/493/11/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Бодашко Л.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Тихонової Н.І.,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балта Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про визнання втратившими право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала наступними обставинами.

На підставі договору дарування від 16.11.2015 року, складеного між нею і ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1983, вона отримала у приватну власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. Ця її частина будинку відокремлена, має окремий вхід, особистий технічний паспорт і ніякого відношення до іншої половини будинку не має, власник іншої частини будинку помер і хто на теперішній час є власником їй невідомо. До того, як їй ця частина будинку була подарована, власником був її син ОСОБА_6 відповідно до договору дарування від 02.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1473. В цій частині будинку була зареєстрована і проживала разом з її сином з 29.11.2008року по 2010 рік співмешканка сина ОСОБА_3 У них ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася донька ОСОБА_5, яку 02.12.2016 року, тобто вже в той час, як цивільна справа розглядалася в суді, ОСОБА_3, без її відома, зареєструвала дитину в її частині будинку не зважаючи на те, що вони там з дитиною вже багато часу не проживали без поважних причин, в домову книжку цю реєстрацію дитини внесено не було. З 2010 року по теперішній час відповідач зі своєю донькою проживають в АДРЕСА_2, тому вона просить визнати їх такими, що втратили право на проживання в її частині вищевказаного будинку.

В судовому засіданні позивач підтвердила свої вимоги і просить їх задовольнити, посилаючись ще і на те, що з моменту набуття права власності на вищевказану частину будинку відповідач зі своєю дитиною жодного разу не приїжджала, не зверталася до неї, а також в будь-які органи, в тому числі і до суду з вимогами про вселення в будинок, комунальні послуги ніколи не сплачувала. Вона особисто сплачувала комунальні послуги, про що представила суду відповідні документи. Відповідач разом з дитиною і ОСОБА_6 покинули це житло без поважних причин ще в 2010 році. ОСОБА_6 переїхав в м. Тростянець, де знайшов роботу, а ОСОБА_3 з дитиною переїхали до своїх батьків в АДРЕСА_2 і з того часу в спірній частині будинку не проживали жодного дня. В 2013 році відповідач приїхала до будинку, самовільно вивезла з нього речі сина, в тому числі і її майно, про що свідчить постанова слідчих органів від 25.09.2013 року, і знов уїхала, після чого жодного разу не приїжджала і в будинку не жила.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, однак її інтереси і інтереси її неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 представляв на підставі довіреності Подільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 28.11.2017 року № 817 ОСОБА_4, який позовні вимоги позивача не визнав і повідомив, що ОСОБА_3 зареєстрована за вказаною адресою з 2008 року як цивільна дружина колишнього власника частини спірного будинку ОСОБА_6, тобто фактично являлась членом сім'ї . В цьому будинку у ОСОБА_3 і ОСОБА_6 народилася дитина ОСОБА_5, які проживали в цьому будинку разом. В подальшому ОСОБА_6 подарував цю частину будинку матері - ОСОБА_2, тобто позивачу. Тому, відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, ОСОБА_3 та її дитина ОСОБА_5, як члени сім'ї власника житла, мають право на користування цим житлом, але причини, по яких відповідач не проживала за адресою реєстрації, є поважними, оскільки вона не мала роботи, з ОСОБА_6 сімейні стосунки не склалися, вони припинила спільне проживання, він перестав матеріально їх утримувати, тому вона знайшла роботу в іншому населеному пункті, куди переїхала з донькою на початку березня 2011 року і до теперішнього часу там проживає, а саме в АДРЕСА_2. На теперішній час у спірному будинку проживати неможливо, оскільки він потребує ремонту і знаходиться в жахливому стані. Відповідачка має намір повернутися за місцем своєї реєстрації разом з дитиною, але попередньо зробити там ремонт.

Заслухавши вимоги позивача, заперечення представника відповідачів, вивчивши матеріали справи, а також докази, представлені учасниками справи, суд приходить до наступного.

Встановлено, що згідно договору дарування, посвідченого 02.07.2004 року приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1473, ОСОБА_6 належала на праві власності ? частина житлового будинку АДРЕСА_1.

Як вбачається з позовної заяви позивача і заперечення відповідача, в 2005-2008 році ОСОБА_6 став співмешкати з ОСОБА_3, яку зареєстровано було 29.11.2008 року за вищевказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народилася донька ОСОБА_5 Наприкінці 2010 року сумісне життя у них не склалося і ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_5 покинули вищевказане житлове приміщення і виїхали в АДРЕСА_2. З тих пір вони там постійно проживають, а в ? частині будинку АДРЕСА_1 більше не жили. 06.04.2011 року заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області з ОСОБА_6 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_3 у розмірі ? частини всіх видів його заробітку.

Той факт, що відповідач не проживала зі своєю дитиною за адресою реєстрації з кінця 2010 року по теперішній час, підтверджується її позовною заявою до Балтського районного суду Одеської області від 24.02.2011 року, в якій вона вказала, що на час подання позовної заяви до суду, вона фактично проживає АДРЕСА_3 і в тій самій заяві вона вказала про те, що ОСОБА_6 працює у ВАТ «Миронівський хлібопродукт» на птахофабриці «Вінницький бройлер» м. Тростянець, а також постановою про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 від 25.09.2013 року, в якому вказано, що саме в 2010 році ОСОБА_3 з дитиною переїхали проживати саме в АДРЕСА_2 і проживають там постійно.

Крім того, цей факт підтверджується виконавчим листом, виданим Балтським районним судом Одеської області від 06.04.2011 року і в графі проживання позивача вказано саме АДРЕСА_3, а місце роботи ОСОБА_6 вказано саме ВАТ «Миронівський хлібопродукт» на птахофабриці «Вінницький бройлер».

В своїх заявах до суду, в запереченні, ОСОБА_3 завжди вказувала місце свого фактичного проживання разом з дитиною саме в АДРЕСА_2.

Це факт підтверджується і довідкою Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 18.01.2017 року № 116 про те, що ОСОБА_3 є жителем АДРЕСА_3 і на її утриманні знаходиться донька ОСОБА_5 2010 року народження.

Ці ж відомості вказані і в довіреності, посвідченої Подільським міським центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 28.11.2017 року.

З моменту припинення сумісного проживання з власником 1/2 частини спірного будинку ОСОБА_6, тобто з 2010 року до 16.11.2015 року, тобто до того моменту, як ОСОБА_6 перестав бути власником спірного будинку, ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживала і жодних претензій до власника будинку, з яким до цього спільно проживала, не пред'являла, а також права власності на цю частину будинку не мала, оскільки ще до сумісного проживання с ОСОБА_6, останньому ця частина будинку була подарована.

16листопада 2015 року ОСОБА_6 подарував свою вищевказану ? частину будинку позивачу ОСОБА_2 і навіть тоді відповідачі там жодного дня не проживали і не виявляли бажання повернутися в цей будинок для проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, в звязку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Виходячи з положень статей 16, 391, 386 ЦК, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Під способом захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Суд констатує, що ОСОБА_3 є колишньою співмешканкою сина ОСОБА_2 ОСОБА_6, а ОСОБА_5 є її онукою, але вони не проживали разом з нею жодного дня, а також не вели з нею спільного господарства, не мали взаємних прав та обов'язків відносно спірної частини будинку, не сплачували комунальні послуги тощо і, взагалі, на протязі більш ніж семи років в спірній частині будинку не проживають без поважних причин.

Право користування житлом повинно бути реальним, тобто відповідачі повинні прагнути проживати у будинку, належному позивачу і повинні були вчиняти відповідні дії до усунення перешкод, а саме відповідачами не подано до суду доказів звернень до компетентних органів і суду зі скаргами та позовами щодо вирішення питання про усунення перешкод у користуванні будинком позивача та вселення.

Посилання у запереченні відповідача на те, що поважною причиною є те, що ОСОБА_6 навмисно створив умови, за яких відповідачка, нібито не мала можливості залишитися в цьому будинку, так як не платив аліменти, суд не може прийняти, оскільки які саме умови створив колишній власник, відповідач не вказала, не надала докази цього, а посилається на те, що вона знайшла роботу в іншому населеному пункті і тому з дитиною переїхала до іншого населеного пункту, де живе до теперішнього часу, а ОСОБА_6 переїхав в м. Тростянець, де працевлаштувався. При цьому суд констатує, що відповідач з дитиною ще раніше, ніж вона подала заяву про стягнення аліментів, покинула це помешкання, оскільки поїхала до батьків разом з дитиною і співмешканцем, а там вже стосунки не склалися і вони стали жити окремо, а заборгованість по сплаті аліментів, згідно розрахунку, складеному державним виконавцем Балтського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області починається з 01.07.2013 року, не зважаючи на те, що ОСОБА_6 платив аліменти, але в меншому розмірі, ніж вказано в рішенні суду.

Помилковим є посилання відповідача на положення Закону України «Про охорону дитинства», оскільки дані норми права не регулюють спірні правовідносини, адже відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, а судом встановлено, що дитина ОСОБА_5 проживає разом з матір'ю ОСОБА_3 і саме проживає в іншому населеному пункті і в іншому будинку, ходила до дитячого будинку в м. Тростянець, а тепер ходить до школи в тому ж населеному пункті, тому визнання неповнолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірним будинком, не призведе до позбавлення її права на житло, так як остання проживає разом з матір'ю в іншому будинку, а відтак вони втратили інтерес до спірного будинку, оскільки не несуть витрати по його утриманню, позивач, яка є людиною похилого віку, через реєстрацію відповідачів у будинку має труднощі в оформленні субсидій на житлово-комунальні послуги, що обмежує її права власника, не має можливості розпорядитися своєю власністю, тому доводи позивача є обґрунтованими і позовні вимоги підлягають задоволенню.

З досліджених доказів достовірно встановлено і відповідач не заперечує даного факту, що вона та донька вибули зі спірного будинку за адресою АДРЕСА_1 на постійне проживання в інший населений пункт, в будинок, належний її батькам на праві власності за адресою: АДРЕСА_3 і є такими, що втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а посилання на те, що вони бажають повернутися і проживати в цьому будинку, але цього зробити не можуть, так як будинок потребує ремонту, знаходиться в жахливому стані, є некоректним, оскільки в цьому будинку довгий час(більш ніж сім років) відповідачі не проживали, не ремонтували цю частину будинку і не вкладали кошти на те, щоб будинок був у належному стані.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,16,391,386,405 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 265,268, 271 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про визнання втратившими право на користування житловим приміщенням - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживаючу в АДРЕСА_2, та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6, проживаючу разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3 в АДРЕСА_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - ? частиною житлового будинку АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

С У Д Д Я