Постанова

Іменем України

5 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 520/3635/16-ц

провадження № 61-2374св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Одеської області у складі суддів: Сєвєрової Є. С., Процик М. В., Дрішлюка А. І. від 19 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна.

Позовна заява мотивована тим, що він з ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 1998 року. У період шлюбу ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу вони не змогли дійти згоди щодо поділу вказаної квартири.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. та припинити право власності ОСОБА_5 на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира, відповідно до частини першої статті 57 СК України, є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягає, оскільки квартира набута нею за особисті кошти, отримані за договором позики.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, загальною площею 67,7 кв. м., жилою площею 44,1 кв. м., в решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до спірних правовідносин необхідно застосувати законодавство, яке діяло на момент придбання спірної квартири (19 травня 1999 рік), тобто Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі - КпШС УРСР).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, тому, з урахуванням вимог статті 22 КпШС УРСР, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана в період шлюбу, а посилання ОСОБА_5 про те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти є необґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій при ухваленні рішення неправильно послався на норми матеріального права, а саме КпШС УРСР, оскільки на даний час діє СК України та відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Крім того, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доказів відповідача, які підтверджують набуття майна за особисті кошти.

10 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

17 лютого 2017 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 січня 2018 року вказана справа разом із матеріалами касаційного провадження передана до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 грудня 1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про що було складено актовий запис за № 1372.

В період шлюбу ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,7 кв. м., у тому числі житловою 44,1 кв. м., вартістю 12 937 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Оскільки спірна квартира придбана в 1999 році, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами КпШС УРСР.

Відповідно до статті 22 КпШС УРСР майно, що нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Аналогічні положення містяться і у статті 60 СК України.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна подружжя та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовано виходив із того, що спірна квартира, відповідно до положень статті 22 КпШС УРСР та статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частинах. В ході перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав оцінку договору купівлі-продажу спірної квартири, розписці про отримання грошових коштів відповідачем та показанням свідків, у зв'язку з чим дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 не доведено, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.

До такого висновку апеляційний суд дійшов без порушень норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик