Справа № 146/1379/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"05" лютого 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2, до Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту проживання однією сімєю, встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

3 листопада 2017 року ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт проживання однією сімєю з 2000 року по 5 грудня 2005 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_3, який помер 5 грудня 2005 року; встановити той факт, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 138093, виданий ОСОБА_4 про те, що він на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 4 лютого 2003 року № 45 є власником земельної ділянки площею 5,5182 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, дійсно належить ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3, який помер 22 грудня 2005 року в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 5,5182 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 138093.

Даний позов обґрунтований наступним.

5 грудня 2005 року в с.Олександрівка Томашпільського району помер дядько позивача ОСОБА_3

Після смерті дядька відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається із земельної ділянки, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району.

Єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_3 залишилася ОСОБА_2, оскільки з 2000 року вона проживала із спадкодавцем однією сімєю, хоронила його, проводила поминки.

В даний час виникла необхідність оформлення належним чином своїх прав на спадкове майно, однак оформити належним чином спадщину позивач не змогла в звязку з відсутністю підтверджуючих родинні відносини правовстановлюючих документів, а тому нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, попросили позов задовольнити.

Представник Олександрівської сільської ради в судове засідання не зявився, однак сільський голова надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності їхнього представника, не заперечують проти задоволення позову.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили, що з 2000 року по 5 грудня 2005 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однією сімєю із своїм дядьком ОСОБА_3, який помер 5 грудня 2005 року, потім хоронила його та проводила поминальні обіди.

Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності.

Частиною 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1-2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що 22 грудня 2005 року в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області помер ОСОБА_3 (а.с.5).

Згідно довідки Юрківської сільської ради № 399 від 5 липня 2017 року, довідки Юрківської сільської ради № 31 від 31 серпня 2017 року, гр..ОСОБА_2 похоронила свого дядька ОСОБА_3 в с.Станіславка Тульчинського району. На день смерті померлого ОСОБА_2 проживала з ним разом пять років і разом вели спільне підсобне господарство (а.с.6-7).

Згідно довідки Олександрівської сільської ради № 335 від 9 жовтня 2017 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, був зареєстрований до 2000 року в с.Олександрівка Томашпільського району; з 2000 року ОСОБА_3 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_3 спадщину фактично прийняла племінниця ОСОБА_2, в якої спадкодавець проживав останніх пять років, інших спадкоємців, передбачених законом чи заповітом, у покійного не має (а.с.8).

Враховуючи пояснення заявника, свідків, довідки Юрківської сільської ради Тульчинського району та довідки Олександрівської сільської ради Томашпільського району, суд вважає, що в судовому засіданні підтвердився факт проживання однією сімєю з 2000 року по 5 грудня 2005 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_3, який помер 5 грудня 2005 року.

Як вбачається із Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 138093, даний акт видано ОСОБА_4, який проживав в с.Олександрівка і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 4 лютого 2002 року № 45 є власником земельної ділянки площею 5,5182 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (а.с.9).

Згідно довідки Олександрівської сільської ради № 337 від 9 жовтня 2017 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 Юзефович-одна і та ж особа, який є дядьком жительки с.Станіславка Тульчиснького району ОСОБА_2 (а.с.20).

Враховуючи підтвердження свідків та довідку Олександрівської сільської ради Томашпільського району, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є однією і тією ж особою, суд вважає, що в судовому засіданні підтвердився той факт, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 138093, виданий ОСОБА_4 про те, що він на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 4 лютого 2003 року № 45 є власником земельної ділянки площею 5,5182 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, дійсно належить ОСОБА_3.

Отже, викладені у позові твердження позивача щодо проживання більше пять років із спадкодавцем, а також належність спадкодавцю правовстановлюючого документа знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, даний факт підтвердився виписками з погосподарських книг, довідками сільських рад. Дані факти мають для заявника юридичне значення і впливають на оформлення спадщини, тому вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю, встановлення факту належності правовстановлюючого документа підлягають задоволенню.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась 5 грудня 2005 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_3

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Як уже згадувалося, 5 грудня 2005 року у с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області помер ОСОБА_3 (а.с.5).

Згідно довідки сільського голови Олександрівської сільської ради № 335 від 9 жовтня 2017 року, після смерті ОСОБА_3 спадщину фактично прийняла (а.с.8).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на заяву позивача, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_3, померлого 5 грудня 2005року (а.с. 11).

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді завідуючої Державного нотаріального архіву від 27 листопада 2017 року на запит суду від 13 листопада 2017 року, спадкову справу після смерті ОСОБА_3 не виявлено (а.с.24).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті свого дядька ОСОБА_3, однак не отримала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно в звязку з тим, що не були підтверджені факти проживання однією сімєю, належності правовстановлюючого документа спадкодавцю.

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи.

Як було встановлено, відповідачем-Олександрівською сільською радою Томашпільського району позовні вимоги ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2, визнані повністю. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2,підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з квитанції № 257 від 25 вересня 2009 року, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1006,00 гривень, згідно квитанції № 22 від 4 жовтня 2017 року позивачем було сплачено судовий збір в сумі 320,00 гривень, згідно квитанції № 72 від 1 грудня 2017 року позивачем було сплачено судовий збір в сумі 320,00 гривень (а.с.1, 2, 26).

Враховуючи вимоги ст.ст.141, 294 ЦПК України. Судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210, 220, 328, 396, 640, 657, 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1 ст.. 1225, ч. 1, 2 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, статтями 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 206, 263, 265, 293, 315, 354 ЦПК України суд , -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2, до Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту проживання однією сімєю, встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на спадкове майно задовольнити повністю.

Встановити факт проживання однією сімєю з 2000 року по 5 грудня 2005 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_3, який помер 5 грудня 2005 року.

Встановити той факт, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 138093, виданий ОСОБА_4 про те, що він на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 4 лютого 2003 року № 45 є власником земельної ділянки площею 5,5182 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, дійсно належить ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3, який помер 22 грудня 2005 року в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 5,5182 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 138093.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_2

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 7 лютого 2018 року.

Суддя: ОСОБА_7