АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/482/18 Справа № 207/866/17 Головуючий у 1 й інстанції - Бистрова Л. О. Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Посунся Н.Є.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна набутого за час шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 03 листопада 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після народження сина, вона зареєструвала його за місцем своєї реєстрації, хоча мешкали всією сім'єю в придбаному будинку АДРЕСА_2. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ від 20 квітня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. У зв'язку з припиненням шлюбних відносин, виникло питання щодо володіння та користування майном, набутим за час шлюбу. За час шлюбу, нею та відповідачем було придбано будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу будинку було укладено 27 лютого 2014 року та посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельнічук В.І. на ім'я відповідача, ринкова вартість майна на час розгляду справи становить 225211,00 грн. Спірний будинок був придбаний для сімейного проживання за сумісні грошові кошти, у добровільному порядку відповідач поділити майно, набуте за час шлюбу, відмовляється. Тому позивач просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2, стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1126,06 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 300,00 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 21 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2, який складається з: А-1 - житловий будинок, шлакоблок, житловою площею 45,8 кв.м., загальною площею 61,4 кв.м.; Б-1 - літня кухня, шлакоблок; Д-1 - вбиральня, дощаті; В-1 - душ; Г-1- сарай; Е-1 - гараж; 1-3 - огорожі; 6 - водопровід; 7 - зливна яма; І - тротуар. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1426,06 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України, що стверджується письмовою розпискою позивачки (а.с. 81), а також телефонограмою та довідкою про доставку SMS-повідомлення відповідачу на номер телефону, вказаний ним в апеляційній скарзі. Від відповідача ОСОБА_2 30.01.2018 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 03 листопада 2012 року сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №783 (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року у цивільній справі №207/321/16-ц, яке набрало законної сили 22.06.2016 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8).

У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу на ім»я відповідача, посвідченого 27 лютого 2014 року нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельнічук В.І. (а.с. 10-11); ціна даного договору - 115485,0 грн.

Право власності на вказаний вище об»єкт нерухомості підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2014 року №18358170 (а.с. 12).

Також встановлено, що у зв'язку з реєстрацією 12.07.2016 року шлюбу, позивач змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_3, що підтверджується копією її паспорта НОМЕР_1 (а.с. 22).

Згідно ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, які встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення

в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виходячи з викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що спірний будинок придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти за договором купівлі-продажу, - місцевий суд дійшов справедливого та правомірного висновку, що домоволодіння АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном подружжя і належить обом сторонам в рівних частинах, у зв'язку з цим позивачка має право на 1/2 частину, відповідно до ст. 70 СК України.

Твердження апелянта щодо придбання спірного нерухомого майна за власні кошти, які він отримав від своєї матері ОСОБА_8 після продажу нею 30.01.2014 року квартири АДРЕСА_1 (Дніпро) за 149540,00 грн., не знайшли свого підтвердження, оскільки з копії договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 30.01.2014 року (а.с. 49) вбачається, що продавцями за даним договором виступило троє осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та сам відповідач.

Таким чином, спростовується посилання відповідача на те, що кошти від продажу квартири АДРЕСА_1 (Дніпро) в розмірі 149540,00 грн., які нібито ОСОБА_2 передала його мати, належали лише ОСОБА_8

Суд критично оцінює покази матері відповідача ОСОБА_8, яка була допитана місцевим судом у якості свідка, оскільки вона є близькою родичкою відповідача та зацікавлена у результатах розгляду даної справи, враховуючи, що сторони розірвали шлюб та між ними існує конфлікт з приводу поділу майна.

Крім того, суду не надано доказів, що відповідають вимогам ст.ст. 77 - 79 ЦПК України в редакції, що діє з 15.12.2017 року (ст.ст. 58, 59 ЦПК України в редакції, що діяла по 14.12.2017 року), на підтвердження доводів апелянта про те, що саме кошти, які отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 (Дніпро) були використані для придбання спірного житла.

Клопотань про витребування судом відповідних доказів апелянтом не заявлено, що стверджується змістом апеляційної скарги, протоколом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Твердження апелянта про те, що позивачка не працювала, здійснювала догляд за дитиною - не спростовують наведених вище висновків суду про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального закону, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді