П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 758/4554/17

провадження № 22-ц/796/2581/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє СокуренкоЄвген Сергійович,

на рішення Подільського районного суду м. Києва у складі судді Ларіонової Л.Д. від 30 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2017 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк», Банк), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором про надання банківських послуг, звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 12 177,15 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року, у зв'язку зі смертю відповідача ОСОБА_3, відбулася заміна на її спадкоємця - ОСОБА_1

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 24.11.2017 подала до суду письмові заперечення, в яких посилаючись на те, що кредитор - позивач у справі пропустив встановлений ст. 1281 ЦК України строк на пред'явлення вимоги до спадкоємців позичальника, просила відмовити в задоволенні позову (а.с. 103-105).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на підставу скасування рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» вказував на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом, передбачений ст. 1281 ЦК України.

Вважав, що позивачем заявлено вимогу в межах строку, передбаченого ст. 1281 ЦК України, а саме в межах року з моменту настання строку вимоги, який необхідно обраховувати з дня закінчення строку дії картки.

Крім того, посилався на те, що судом помилково застосовано до правовідносин, які виникли між сторонами, положення ст. 256, 267 ЦК України.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 30.11.2017 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі підпадає під визначення вказаної вище норми.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2012 року ОСОБА_3 підписала заяву б/н, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 300,00 грн., який в подальшому змінювався, як в бік збільшення до 8 500 грн. так і зменшення до 5 769, 65 грн. станом на 12.08.2015 (а.с. 9).

ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» на обслуговування кредитної картки «Універсальна, 55 пільгового періоду», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_3 зобов'язалася виплачувати заборгованість за кредитом, відсотки за його користування, перевищення платіжного ліміту, а також виплачувати комісію на умовах, передбачених договором.

Звертаючись до суду з позовом позивач обґрунтовував вимоги неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань у договірних відносинах, а саме, що після закінчення пільгового періоду користування грошовими коштами, остання не повернула тіло кредиту у розмірі 3 396, 96 грн., у зв'язку з чим було нараховано відсотки за користування кредитними коштами та пеня.

Згідно наданого розрахунк заборгованість ОСОБА_3 станом на 29.12.2016 року становила 12 177, 15 грн., з яких 3 396, 96 грн. - тіло кредиту, 2 286, 95 грн. - відсотки за користування кредитом, 5 437,19 грн. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована складова) та 556, 05 грн. - штраф (процентна складова).

Матеріалами справи підтверджується, а саме витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 померла 28 грудня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За приписами статті 1216 ЦК України у разі смерті фізичної особи (спадкодавця) відбувається перехід прав і обов'язків (спадщини) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже кредитор зобов'язаний довести, що заборгованість дійсно існує. Сам факт наявності боргових зобов'язань не підтверджує обов'язку спадкоємців задовольнити таку вимогу. Кредитор зобов'язаний довести, що борг дійсно не був повернутий спадкодавцем.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не доводив обставин, коли відповідачем допущено пропуск строку погашення кредитної заборгованості і в якому розмірі. Матеріали справи не містять витягу по особовому рахунку боржника, який міг би бути належним доказом на підтвердження розміру заборгованості.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що на день смерті заборгованість ОСОБА_3 за наданим кредитом становила 4 445, 76 грн. (а.с. 8). В подальшому розмір заборгованості збільшувався за рахунок нарахування Банком відсотків та пені у період після смерті спадкодавця (а.с. 6-10).

Згідно з положенням ч. 2 ст. 1231 ЦКУ до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню) за умови, що: 1) судом було прийнято рішення з призначенням певної суми до виплати кредитору; 2) боржник (спадкодавець) не виконав такого рішення суду.

Оскільки спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя, нараховані зобов'язання після смерті ОСОБА_3 фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк пред'явлення вимоги до спадкоємців, який передбачений ст. 1281 ЦК України, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він узгоджується з вимогами чинного законодавства та відповідає наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно зі ст. 1281 ЦКУ, якщо за життя спадкодавця спадкоємець знав про його борги, на такого спадкоємця за законом покладається обов'язок повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини.

За змістом цієї статті ЦКУ не зобов'язує учасників спадкових правовідносин з'ясовувати наявність усіх боргів, які мав спадкоємець за життя, та всіх кредиторів, які мають право вимоги за такими боргами. Єдиним обов'язком правонаступника є повідомлення кредиторів спадкодавця про відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1281 ЦКУ), і лише якщо правонаступник знає про наявність таких кредиторів і має їхні координати.

У разі його невиконання згідно з ч. 3 ст. 1281 ЦКУ кредитори мають право пред'явити до спадкоємця вимогу про погашення боргу протягом року з моменту настання строку вимоги.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України законодавець допускає два способи пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: безпосередньо до спадкоємців; опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України в новій редакції, які кореспондуються з положеннями ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, позивачем у відповідності до вимог ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження повідомлення спадкоємця про борг спадкодавця перед Банком.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у встановленому законом порядку звертався до нотаріуса за місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 із претензією про виконання зобов'язань за договором.

В матеріалах справи також відсутні докази, які підтверджують, що Банк будь-яким чином повідомляв боржника ОСОБА_3, а також після її смерті - спадкоємицю ОСОБА_1 про наявність боргу перед Банком та обов'язку його погасити.

Оскільки позовна заява не містить обґрунтувань, що спадкоємиця знала про борги спадкодавця, і такі обставини не доводилися позивачем в суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем не доведено обставин невиконання спадкодавицею обов'язку, передбаченого ст. 1281 ЦК України, повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що кредит, який видано в межах ліміту, встановлено на картці, яку оформлено у зв'язку з отриманням доходу за місцем роботи. При цьому кредитна справа містить всі персональні дані стосовно боржника з зазначенням місця проживання, роботи, та контактних телефонів.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що Банк мав можливість дізнатися про причини порушення спадкодавицею зобов'язань за договором.

Доводи апеляційної скарги, що строк звернення кредитора до спадкодавця необхідно обраховувати від настання строку вимоги, яким є строк закінчення строку дії картки є необґрунтованими, оскільки за приписами ч. 2 ст. 1281 ЦК України, якщо кредитор міг дізнатися про прийняття спадщини, він має право пред'явити вимогу до спадкоємця, який прийняв спадщину, у шестимісячний строк від дня, коли міг дізнатися про відкриття спадщини.

Оскільки про смерть ОСОБА_3 Банк міг дізнатися після закінчення 55 днів встановленого на картці пільгового періоду погашення заборгованості (навіть якщо цю дату обраховувати з дня смерті, тобто з 28.12.2015, то відлік строку починається з 19.02.2016), а з позовом до суду Банк звернувся в березні 2017 року, тобто поза межами встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України строку.

Частиною 4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки у справі, яка переглядається, кредитор пред'явив свої вимоги до спадкоємиці, з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч. 4 даної статті, позбавляє його права вимоги до ОСОБА_1

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строком позовної давності.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, позивачу відмовлено у задоволенні позову у зв'язку із заявленням вимоги поза межами строків, установлених ст. 1281 ЦК України, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

Факт викладення в рішенні суду змісту положень ст. 256, 261, 267 ЦК України не свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права і не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не є підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, керуючись ст. 365, 366, 368, 369 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Сокуренко Євген Сергійович, - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець