Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 225/6790/15-ц

провадження № 61-27286 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.

Суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Азевича В. Б., Агєєва О. В.,

Тимченко О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 18 вересня 2009 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № КТН0АD40304080, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на придбання автомобіля у розмірі 105 544,94 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом, на строк до 17 вересня 2014 року.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, станом на 11 липня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 546 656, 63 грн, позивач просив стягнути з відповідача частину заборгованості за кредитним договором у розмірі 466 137,69 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом - 88 737,12 грн, по сплаті процентів - 60 295,15 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 277 513,60 грн, комісії - 17 156,69 грн.

Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від

28 серпня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № КТН0АD40304080 від 18 вересня 2009 року у розмірі 466 137,69 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 31 березня

2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 28серпня 2015 року скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 27грудня

2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № КТН0АD40304080 від 18 вересня 2009 року у розмірі 200 091,51 грн, що складається із заборгованості: за кредитом - 88 737,12 грн, по сплаті процентів - 60 295,15 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань -

33 902,55 грн, комісії - 17 156,69 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, а тому з нього підлягає стягненню нарахована ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором, за виключенням пені, яка підлягає задоволенню у розмірі 33 902,55 грн, нарахованої до 14 квітня

2014 року, з огляду на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки відповідач зареєстрований в м. Донецьк, яке відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та від 02 грудня 2015 року № 1275-р відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено, рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № КТН0АD40304080 від 18 вересня 2009 року у розмірі 102 001, 31 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 88 737,12 грн та комісії - 13 264,19 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про доведеність факту наявності у відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 88 737,12 грн є обгрунтованими, факт прийняття банком від боржника предмета застави для його реалізації та подальше ухилення кредитора від реалізації предмета застави свідчить про прострочення кредитора, а відтак позовні вимоги про стягнення з боржника процентів за користування кредитом є безпідставними. Урахувавши положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та місце реєстрації боржника в районі проведення антитерористичної операції, суд дійшов висновку, що вимоги банку про стягнення пені не підлягають задоволенню. Крім того, суд застосував позовну давність до вимог банку про стягнення комісії та дійшов висновку про їх часткове задоволення у розмірі 13 264,19 грн.

У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, у якій заявник просив скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема не перевірив факт надання йому кредиту та дійшов необгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту, з огляду на те, що заявник передав банку у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором предмет застави. Крім того, апеляційний суд не з'ясував правову природу встановленої в кредитному договорі комісії.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк», який надійшов до Верховного Суду у листопаді 2017 року, заявник зазначав, що зобов'язання щодо надання кредиту банк виконав у повному обсязі, натомість позичальник зобов'язання щодо повернення кредиту належно не виконував. Нарахування комісії здійснювалося відповідно до досягнутої сторонами домовленості, що відображено в умовах кредитного договору, а тому вимоги про її стягнення є обгрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

18 травня 2018 року касаційна скарга передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи, що касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог

ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом та пеніза несвоєчасне виконання зобов'язань, справа в цій частині відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українив касаційному порядку не переглядається.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 вересня 2009 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір

№ КТН0АD40304080, за яким банк надав позичальнику кредит на придбання автомобіля у розмірі 105 544, 94 грн із сплатою відсотків за користування кредитом, на строк до 17 вересня 2014 року. За отримані кредитні кошти позичальник придбав автомобіль OPEL, НОМЕР_1, що був переданий у заставу банку.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 11 липня 2016 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 546 656,63 грн, з яких заборгованість за кредитом- 88 737,12 грн, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом- 60 295,15 грн, заборгованість по комісії- 17 156,69 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 380 467,67 грн.

У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів та передбачених умовами договору інших платежів, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 466 137,69 грн, яка складається з заборгованості: за кредитом - 88 737,12 грн, по сплаті процентів - 60 295,15 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 277 513,60 грн, комісії -

17 156,69 грн.

З метою погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 на вимогу банку 08 листопада 2012 року передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості. Згідно акту приймання -передачі автомобіль перебуває у технічно справному стані. Відповідач передав представникам банку оригінал технічного паспорту, комплект ключів, а також видав нотаріально посвідчену довіреність, якою надав всі повноваження щодо розпорядження заставним автомобілем. На час розгляду справи судами попередніх інстанцій, банк не реалізував переданий заявником автомобіль.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до положень статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 13.2 кредитного договору передбачено, що банк, не застосовуючи судових процедур, має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж таких: а) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; б) продаж предмета застави банком третій особі відповідно до вимог законодавства України; в) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України. Про обрану процедуру звернення стягнення на предмет застави банк письмово повідомляє позичальника.

Взаємопов'язаність кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 13.2 кредитного договору, породжує для кредитора обов'язок вчинити відповідні дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора, однак, зобов'язання з погашення тіла кредиту в такому разі не припиняється.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що прострочення кредитора щодо реалізації заставного автомобіля у розумний строк тягне звільнення відповідача від сплати процентів за користування кредитом, але не звільняє від обов'язку повернути тіло кредиту, а тому обгрунтовано задовольнив вимоги банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі

88 737,12 грн.

Посилання заявника на неотримання кредиту у розмірі 95 300,00 грн є безпідставними, спростовуються матеріалами справи, і зазначеним доводам суди попередніх інстанцій дали належну оцінку.

Перевіряючи доводи касаційної скарги заявника про те, що суд апеляційної інстанції не з'ясував правову природу передбаченої кредитним договором комісії, Верховний Суд зазначає наступне.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з відповідача комісії, апеляційний суд не звернув увагу, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена комісія, та не перевірив, чи відповідає її встановлення наведеним нормам закону та правовим висновкам Верховного Суду України.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року не забезпечив повного та всебічного розгляду справи в частині вирішення позовних вимог про стягнення комісії, і не встановив усі обставини для правильного вирішення справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини установлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно грунтується. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обгрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У порушення наведених вимог, суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення у справі нового судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення комісії з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки, що відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення в указаній частині, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі, виконання цього судового рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 436 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії скасувати, справу в указаній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Донецької області від 26 липня

2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року в частині задоволених позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по тілу кредиту.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик