Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 369/10619/15-ц

провадження № 61-2975св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» ,

представники відповідача - Павлів Юлія Вікторівна, Шейко Вольга Василівна,

відповідачі: приватний нотаріус Київського округу Суперфін Борис Михайлович, публічне акціонерне товариство «Сведбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Волчка А. Я. від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської областіу складі колегії суддів:

Ігнатченко Н. В., Антоненко В. І., Поліщука М. А., від 16 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») про визнання договору факторингу та договору відступлення прав за іпотечним договором частково недійсними, відновлення попереднього становища.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (далі - ЗАТ «Сведбанк Інвест») укладено кредитний договір № 1218-Ф, за умовами якого банк відкрив позичальнику на споживчі потреби кредитну лінію у розмірі 300 000 доларів США зі сплатою 14 % річних, зі строком дії кредитного договору до 12 червня 2013 року включно.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 13 червня 2008 року

№ 1218-Ф/ІП-1, згідно з якими позивач надав в іпотеку земельну ділянку, площею 0,124 та домоволодіння, загальною площею 416,6 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що з іпотечної вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яка йому була товариством направлена 24 лютого 2015 року, він дізнався про те, що 28 листопада 2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі -

ПАТ «Сведбанк»), правонаступником відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), які в свою чергу стали правонаступниками акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» уклали договір факторингу № 15, на підставі якого товариство набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 1218-Ф, а також на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року № 6970 було відступлене право вимоги за іпотечним договором

від 13 червня 2008 року № 1218-Ф/ІП-1.

Також, позивач посилався на те, що його під психологічним тиском представники факторингової компанії змусили написати заяви про визнання своєї заборгованості за кредитним договором та всупереч встановленим вимогам статті 37 Закону України «Про іпотеку» ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло право власності на предмет іпотеки за іпотечним договором, оскільки іпотечний договір не передбачав можливості оформлення права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, в ньому відсутнє відповідне застереження в розумінні статті 37 Закону України «Про іпотеку», а нотаріально посвідчені його заяви з цього приводу не можна вважати змінами до іпотечного договору.

Разом з тим, позивач зазначав, що нотаріус, провівши реєстрацію права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на предмет іпотеки, не переконався належним чином про те, чи є правові підстави для такої реєстрації та не врахував, що право вимоги за іпотечним договором до відповідача не перейшло.

Крім того, відповідачами було укладено договір про відступлення права вимоги за валютним кредитом, проте ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» як фінансова установа, що надає такий вид фінансових послуг як послуги з факторингу не має генеральної валютної ліцензії Національного Банку України.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд:

визнати недійним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до Додатку № 1 до договору факторингу, в частині передачі

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права вимоги за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 1218/Ф;

визнати недійсним договір відступлення прав за іпотечними договорами

від 28 листопада 2012 року № 6970, укладений між ПАТ «Сведбанк» та

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 13 червня 2008 року № 1218-Ф/ІП-1;

відновити становище, яке існувало до порушення, скасувавши реєстраційний запис від 27 серпня 2015 року № 10949900 про реєстрацію права власності

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області

від 16 березня 2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» правомірно набуло право власності на спірне нерухоме майно, оскільки ОСОБА_2 надав свою згоду на передачу у власність іпотекодержателя предмета іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості, як це передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку».

05 квітня 2016 рокуОСОБА_2 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відсутні правові підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки, оскільки заяви ОСОБА_2 від 18 березня 2015 року № 3823, № 3824 про визнання ним своєї заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 1218-Ф та надання згоди факторинговій компанії на продаж предметів іпотеки не можуть вважатись змінами до іпотечного договору, а саме застереженням про задоволення іпотекодержателя, або ж договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачено статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, заявник посилався на те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є фінансовою установою, яка внесена до державного реєстру фінансових установ та надає такий вид фінансових послуг як послуги з факторингу, проте немає генеральної валютної ліцензій Національного Банку України

18 травня 2016 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_2 та

ЗАТ «Сведбанк Інвест» укладено кредитний договір № 1218-Ф, за умовами якого банк відкрив позичальнику на споживчі потреби кредитну лінію у розмірі 300 000 доларів США, зі сплатою 14 % річних, зі строком дії кредиту до 12 червня 2013 року включно.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 червня 2008 року укладено договір іпотеки № 1218-Ф/ІП-1, предметом якого стала земельна ділянка, площею 0,124 та домоволодіння, загальною площею

416,6 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником ВАТ «Сведбанк», які в свою чергу стали правонаступниками АКБ «ТАС-Комерцбанк», та

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеним з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, до складу якого ввійшов і кредитний договір

від 13 червня 2008 року 1218-Ф.

На підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами

від 28 листопада 2012 року № 6970, банком на користь фактора було відступлено право вимоги за іпотечним договором від 13 червня 2008 року

№ 1218-Ф/ІП-1.

Встановлено, що листом від 28 жовтня 2013 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» повідомляла ОСОБА_2 про відступлення права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, відсотки нараховані банком за користування кредитом, комісії, штрафні санкції) за кредитним договором

від 13 червня 2008 року № 1218-Ф та перехід прав іпотекодержателя за договором про відступлення права за іпотечними договорами.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 42898930 встановлено, що станом на 27 серпня 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є власником земельної ділянки площею 0,124 га, розташованої по АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М.

Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Разом з тим, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Статтями 516 ЦК України, 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмо повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України).

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини один, два статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Вказані положення зазначені і у пункті 4.2 іпотечного договору від 13 червня 2008 року № 1218/Ф/ІП-1, укладеного між позивачем та банком. Із застереження, що міститься в іпотечному договорі (пункт 4.2.1) убачається, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» правомірно набуло право вимоги за кредитним договором від 13 червня 2008 року, ураховуючи те, що позивач не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» як нового кредитора (іпотекодержателя) виникло право вимагати повернення кредиту та інших передбачених договором платежів, у тому числі і шляхом переходу права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що узгоджується з п. 4.2.1 іпотечного договору від 13 червня 2008 року, укладеного між позивачем та банком.

Правильними є висновки судів і про те, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному спорі між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір відступлення права вимоги, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 березня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило