Справа № 405/3877/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2018 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4 від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача в якій просить стягнути з останньої на свою користь 78 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01.07.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11.02.2014 року. За час перебування у шлюбі ними була набута квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх дітям, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Зазначив, що з метою вирішення питання про поділ спільного майна подружжя дійшов згоди з відповідачем, щодо купівлі у неї 1/4 частини вказаної квартири за 78 000,00 грн. На виконання даної домовленості відповідачем 02.09.2016 року була складена розписка про отримання нею коштів в розмірі 78 000,00 грн., однак остання відмовляється укласти договір купівлі-продажу 1/4 частини зазначеної квартири, повернути кошти також відмовляється. Вважає, що кошти відповідачем були набуті безпідставно, а тому підлягають поверненню. Просив задовольнити позовну заяву.

Відповідач та її представник позов не визнали надали до суду заперечення відповідно до яких зазначили, сторони не досягали домовленостей, що після узгодження деяких документальних нюансів між позивачем та нею буде укладено відповідний договір купівлі-продажу, грошові кошти передавалися в рахунок оплати за квартиру, тобто за користування позивачем її часткою та їх дітей на умовах найму. Вказали, що в даному випадку існують договірні правовідносини, так як доказів визнання правочину недійсним або його розірвання позивачем не надано, а тому є безпідставними посилання останнього на безпідставність отримання коштів. Просили відмовити у задоволені позовних вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 позовну заяву не визнав, надав суду пояснення в яких зазначив, що 02.09.2016 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 78 000,00 грн., в рахунок оплати за квартиру - за частки відповідача та часток третіх осіб. Вказані кошти позивач відшкодував, як компенсацію за користування квартирою. Грошові кошти в розмірі 26 000,00 грн. (1/3 частка від 78 000,00 грн.) отримані в рахунок частки в квартирі передані йому відповідачем.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_2 позовну заяву не визнав, надав суду пояснення в яких зазначив, що 02.09.2016 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 78 000,00 грн., в рахунок оплати за квартиру - за частки відповідача та часток третіх осіб. Вказані кошти позивач відшкодував, як компенсацію за користування квартирою. Грошові кошти в розмірі 26 000,00 грн. (1/3 частка від 78 000,00 грн.) отримані в рахунок частки в квартирі є його особистою власністю і акумульовані відповідачем виключно на його потреби.

Представником позивача в порядку ст. 179 ЦПК України подана відповідь на відзив (на заперечення), відповідно до якої зазначено, що безпідставними є посилання відповідача про те, що кошти були нею отриманні від позивача як орендна плата за користування належними їй та дітям частками квартир, так як в розписці відсутні істотні умови договору найму.

Представником відповідача в порядку ст. 180 ЦПК України подані заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в якій вона посилалась, що в розписці зазначено про отримання нею коштів в рахунок оплати за квартиру не лише за її частку, але і за частку їх спільних з відповідачем дітей, а також на обставини, які викладала у запереченнях на позовну заяву.

Позивач в судовому засіданні участі не брав повідомлений про час і місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні підтримала надані нею пояснення, для виступу в дебатах надала письмовий виступ.

Відповідач в судовому засіданні участі позов не визнала, пояснювала, що вона та позивач розлучились в грудні 2014 року, вона з дітьми забрала свої речі та виїхала. Позивач допомагав дітям, але не регулярно. В квартирі проживає з новою сімєю. Вона пропонувала йому продати квартиру та розділити кошти, але він не захотів і запропонував виплачувати кошти. З 2016 року платив частками за те, що живе і користується спільною квартирою. Розпису за отримання коштів я написала у його присутності. Договору оренди не було, строки користування не обговорювались. В 2016 року, в травні, він виплатив кошти за те, що живе в квартирі і користується нашими речами. Суму він визначив сам з новою дружиною щоб вона туди не заходила. Комунальні послуги несе сам, так як живе у квартирі.

В судове засідання відповідач і її представник участі не брали, надали письмовий виступ в судових дебатах.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не зявилися про час та місце розгляду справи повідомлені, не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності.

Суд дослідивши матеріали справи встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторонам та третім особам на праві приватної спільної часткової власності у рівних частках, по 1/4 частині кожному, належить квартира АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.07.2011 року (а.с. 6).

23.09.2016 року відповідачем була написана розписка відповідно до тексту якої відповідач отримала від позивача кошти в сумі 78 000,00 (сімдесят вісім тисяч гривень 00 коп.) в рахунок оплати за квартиру. Також в розписці зазначено, що кошти отримані за частку відповідача та частки дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Факт передачі та отримання грошових коштів в сумі 78000,00 грн. на підставі розписки сторонами не заперечувався і підтверджений поясненнями свідка ОСОБА_5, яка пояснила, що десь два роки назад ОСОБА_4, яких вона знає близько 20 років, зайшли до неї на роботу і попрохали стати свідком. Алла писала розписку, яку вона не читала, але їй сказали що за користування квартирою він сплачує кошти. Вона засвідчила факт написання розписки, а про їх домовленості нічого не знає.

Таким чином набуття відповідачем грошових коштів в сумі 78 000,00 грн., відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, унаслідок правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто згідно з положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 202, ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України суд приходить до висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Отже суд приходить до висновку, що правовідносини сторін регулюються нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих видів договорів, а тому ст. 1212 ЦК України застосуванню не підлягає, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Дана позиція суду узгоджується з висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 668/7704/15-ц, від 11.07.2018 року по справі № 732/723/17.

У зв'язку з відмовою у позові судові витрати слід віднести на рахунок позивача відповідно до ст. 141 ЦК України.

27.07.2017 року Ленінським районним судом м. Кіровограда була винесена ухвала про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави, які викликали забезпечення позову, а тому заходи забезпечення позову повинні бути скасовані.

На підставі викладеного і ст.ст. 11, 202, 205, 207, 509, 1212 ЦК України, керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 158, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4 від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2017 року, щодо накладення арешту на 1/4 частини квартири АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1) прож. ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, прож. ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_2).

Треті особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, прож. ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН не відомо).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, прож. ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН не відомо).

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко