Провадження № 22-ц/4808/143/18
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Островського Л.Є., ухвалене 21 травня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 30 травня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ПРАТ «Автотранспортне підприємство-0928» про визнання незаконними дій щодо нарахування суми коштів за послуги з вивезення твердих побутових відходів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПРАТ «Автотранспортне підприємство-0928» про визнання незаконними дій щодо нарахування суми коштів за послуги з вивезення твердих побутових відходів.

Позов мотивовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. 22 травня 2017 року йому надіслано повідомлення про наявність заборгованості за послуги з вивезення твердих побутових відходів у сумі 1984,85 грн. Здійснення відповідачем розрахунку оплати цих послуг вважав проведеним із порушенням норм законодавства, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини. Тому просив визнати незаконними дії ПРАТ «Автотранспортне підприємство-0928» щодо нарахування станом на 1 травня 2017 року заборгованості за послуги з вивезення твердих побутових відходів в розмірі 1984,85 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в спеціальний фонд Державного бюджету 640,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може слугувати підставою для ненарахування заборгованості за надані послуги. Доводи позивача фактично можуть бути запереченням у разі пред'явлення до нього позову про стягнення заборгованості, однак таких вимог не заявлено. А тому підстави для задоволення позову в обраний позивачем спосіб захисту відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не перебуває з відповідачем у договірних відносинах, його послугами не користується. А отже, підстав для нарахування заборгованості за такі послуги у ПРАТ «Автотранспортне підприємство-0928» не було. Суд цих обставин не врахував та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Також вказує на безпідставність стягнення з нього судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу ПРАТ «Автотранспортне підприємство-0928» посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що доводи ОСОБА_1 про те, що відсутність договору між сторонами є підставою для несплати коштів за послуги, суперечать нормам цивільного кодексу, законодавства про житлово-комунальні послуги та практиці Верховного Суду України з цього питання.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник ОСОБА_2 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ПРАТ «Автотранспортне підприємство-0928» доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як правильно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

ПРАТ «Автотранспортне підприємство-0928» є виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у м. Івано-Франківську, в тому числі і за місцем проживання позивача (а.с.21, 22, 23-25, 26).

З'ясовано, що станом на 1 травня 2017 року в позивача наявний борг за послуги з вивезення твердих побутових відходів у сумі 1 984,85 грн (а.с.5). 27 липня 2017 року ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою, у якій просив змінити нарахування коштів за послуги з трьох осіб на одну особу, провівши перерахунок заборгованості за 2017 рік (а.с.31,32). Заяву було задоволено та здійснено перерахунок заборгованості. На серпень 2017 року залишок заборгованості становив 704,52 грн, що підтверджується актом звірки розрахунків за послуги (а.с.30). Зі змісту цього акта також вбачається, що у березні, квітні 2017 року позивачу було призначено субсидію за послуги з вивезення твердих побутових відходів та здійснено їх оплату.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 покликався на те, що договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів між сторонами не укладався, відповідно відсутні підстави для нарахування заборгованості у розмірі 1984,85 грн. З огляду на що дії відповідача є незаконними.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в статті 16 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту не є вичерпним, тому суд може застосувати інші способи захисту. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, потерпіла особа не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Разом з тим, за пунктом 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із вказаними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову не дають підстав дійти переконання про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а фактично є доводами позову, яким місцевим судом дана належна правова оцінка.

А тому підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду про стягнення з ОСОБА_1 судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» надає визначення термінів та відповідно до якої послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Враховуючи, що позивач є споживачем житлово-комунальних послуг, він звільнений від сплати судового збору при пред'явленні позову, подачі апеляційної скарги.

Таким чином, суд першої інстанцій безпідставно стягнув з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

А тому рішення місцевого суду в частині стягнення судового збору належить скасувати.

Судові витрати згідно положень ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на це апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є справою незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 травня 2018 року в частині стягнення судового збору скасувати.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 8 листопада 2018 року.