№ 201/3238/17
провадження 2/201/309/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, коштів і витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01 березня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про повернення грошових коштів за депозитним договором, вкладом, стягнення коштів і витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване за адресою: 96012, Україна, АР Крим, м. Армянськ, вул. Сімферопольська, 4а, в тому числі було укладенно депозитний договір та позивачем внесені грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі на загальну суму 1 624 долари США (залишок коштів на вкладі) та потім було позивачкою довнесно 2 854.16 доларів США, а саме: рахунок № НОМЕР_2 за договором № SAMDNWFD800 від 03 лютого 2014 року - 1 624 долари США під 9% річних, договір укладено спочатку на 6 місяців і потім продовжено на ще на 6 місяців, довнесення коштів позивачкою проведено повністю по договору. На виконання умов договору ( урахуванням продовдення), після їх підписання, позивачем було внесено кошти вкладу на вказаний рахунок, відкритий у відповідача, на підтвердження чого до позову додані копії відповідних договорів і квитанцій. Вказані договори згідно умов, зазначених у відповідному розділі, укладались на строк 366 днів (спочатку на 6 місяців до 03 серпня 2014 року, а потім ще на 6 місяців) до 03 лютого 2015 року включно. Вищезазначені договори містять вимоги про автоматичну пролонгацію їх дії на тих же самих умовах, якщо на час пролонгації для даного типу договорів не буде встановлена інша процентна ставка, про що банк зобов'язаний письмово повідомити свого клієнта. Договір укладено і він почав виконуватися. Строк повернення банківського вкладу, відповідно до умов укладеного договору, вже давно настав. ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав належним чином свої зобов'язання щодо повернення належних позивачу вкладів разом із нарахованими відсотками згідно умов договору, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладеного договору та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути їй її гроші за вказаним вкладом, але відповідач цього не зробив, чим порушив її права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов'язань, безпідставно посилаючись на неіснуючі обставини, що нібито унеможливлюють повернення позивачу суми вкладів, разом із нарахованими відсотками. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачці фактично завдана матеріальна шкода та просила стягнути з відповідача на виконання умов укладеного між ними договору суми вказаного депозитного вкладу, повернути кошти згідно відповідей банку про баланс рахунку і розрахунків самої позивача, з урахуванням відсотків річних і витрат позивача, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги фактично і категорично не визнали повністю, заперечували проти них, вважали ці вимоги безпідставними і не підтвердженими, посилаючись на те, що ними начебто, зі слів позивача і позову, було укладено з позивачем в регіональному відділенні в АРК в м. Армянськ договір банківського вкладу, строк дії якого закінчився, але через особливий стан і окупування агресором Криму вони не мають ніякої інформації про ці договори і не мають можливості виплачувати вклади по депозитним договорам. Крім того, створено фонд сприяння вкладникам в отриманні своїх коштів, куди позивач в передбаченому законом порядку не звертався. Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки зробити це вони не мають можливості, це на даний час буде порушенням закону і обставин в країні. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені, не надано навіть належних оригіналів квитанцій про внесення коштів, а надані не відповідають вимогам закону (відсутні належні печатки, належні підписи, не збігаються суми вкладу, залишків та інш.) і інструкції, немає взагалі підтвердження наявності вказаних коштів на рахунках в банку. Розрахунок суми боргу, не відповідає вимогам закону, інструкції, надані договори і квитанції в частині не відносяться до суті спору і позовних вимог. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване за адресою: 96012, Україна, АР Крим, м. Армянськ, вул. Сімферопольська, 4а, в тому числі було укладенно депозитний договір та позивачем внесені грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі на загальну суму 1 624 долари США (залишок коштів на вкладі) та потім було позивачкою довнесно 2 854.16 доларів США, а саме: рахунок № НОМЕР_2 за договором № SAMDNWFD800 від 03 лютого 2014 року - 1 624 долари США під 9% річних, договір укладено спочатку на 6 місяців і потім продовжено на ще на 6 місяців, довнесення коштів позивачкою проведено повністю по договору. На виконання умов договору ( урахуванням продовдення), після їх підписання, позивачем було внесено кошти вкладу на вказаний рахунок, відкритий у відповідача, на підтвердження чого до позову додані копії відповідних договорів і квитанцій. Вказані договори згідно умов, зазначених у відповідному розділі, укладались на строк 366 днів (спочатку на 6 місяців до 03 серпня 2014 року, а потім ще на 6 місяців) до 03 лютого 2015 року включно. Вищезазначені договори містять вимоги про автоматичну пролонгацію їх дії на тих же самих умовах, якщо на час пролонгації для даного типу договорів не буде встановлена інша процентна ставка, про що банк зобов'язаний письмово повідомити свого клієнта. Договір укладено і він почав виконуватися.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зараз термін дії вказаного договору закінчився. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути їй її гроші за вказаним вкладом, але відповідач цього не зробив, чим порушив її права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачці фактично завдана матеріальна шкода та просила стягнути з відповідача на виконання умов укладеного між ними договору суми вказаного депозитного вкладу, повернути кошти згідно відповідей банку про баланс рахунку і розрахунку самої позивачки, з урахуванням відсотків річних і витрат позивача, але відповідач цього не зробив, чим порушив її права, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до умов договорів сторін відповідач зобов'язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок.

Згідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що у позивача збереглися оригінали: договору, квитанції, копії яких нанесені на договорі та які підтверджують внесення нею грошових коштів та укладення нею вищезазначеного договору. Й, звісно ж, в неї є паспорт громадянина України з постійною реєстрацією, який також було оглянуто судом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України «Презумпція правомірності правочину»: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.»

Тому саме відповідач повинен спростовувати правомірність (дійсність) вищезазначених договорів банківського вкладу укладеного з відповідачем. Адже одних голослівних заяв його співробітників, що «нібито» в них відсутня будь-яка інформація про «кримських» вкладників - замало для спростування факту укладення та правомірності вищезазначених договорів.

Всі вищезазначені грошові кошти належать позивачу, але їй так і не судилося належним чином на свій розсуд скористатися ними у зв'язку з тимчасовою окупацією АР Крим та у зв'язку з недобросовісною та протиправною поведінкою ПАТ КБ «ПриватБанк» по відношенню до позивача, адже банк привласнив вказані гроші та не бажає повертати їх позивачу.

На офіційному сайті Верховної Ради України міститься Постанова НБУ від 19 березня 2003 року № 124 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 7 травня 2003 року за № 353/7674, Постанова втратила чинність тільки на підставі Постанови Національного банку № 129 від 01 березня 2016 року) «Про затвердження Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України» в якій міститься Форма № 625 (місячна) «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» Форма № 625 із змінами, внесеними згідно з Постановами Національного банку № 434 від 18 грудня 2008 року, № 266 від 05 липня 2013 року, № 555 від 27 грудня 2013 року, № 503 від 19 серпня 2014 року, № 279 від 28 квітня 2015 року, де в поясненнях щодо заповнення форми № 625 зазначено наступне: 1. Форма розроблена з метою отримання інформації, яка необхідна для оцінки та контролю за концентрацією ризиків у банках, що виникають під час здійснення ними пасивних операцій, а також реалізації визначених законодавством України завдань Національного банку України щодо забезпечення наглядової діяльності й створення ефективного інструменту банківського нагляду. 4. У формі надається інформація про всі здійснені банком пасивні операції за кожним кредитором (контрагентом/інсайдером), якщо загальна сума зобов'язань банку щодо цього кредитора на звітну дату становить 2 млн. грн.. і більше. 5. Форма складається з двох розділів. У розділі I зазначаються дані про пасивні операції з контрагентами банку (за винятком інсайдерів), у розділі II зазначаються дані про пасивні операції з інсайдерами банку. 6. Опис параметрів заповнення форми звітності: Колонка 1 - зазначається порядковий номер запису. Колонка 2 - зазначаються відповідно порядкові номери кредиторів та договорів кожного з кредиторів. Колонка 3 - зазначається найменування кредитора - контрагента/інсайдера банку (юридичної особи) чи ідентифікаційний код фізичної особи. Колонка 4 - зазначається ідентифікаційний код відповідно до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) - для кредитора - юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків - для кредитора - фізичної особи. Колонка 9 - зазначається номер договору, згідно з яким у банку виникає заборгованість перед контрагентом/інсайдером (не більше 25 знаків). Колонка 10 - зазначається дата договору банківського рахунку (з врахуванням пролонгації). Колонка 11 - зазначається дата кінцевого погашення заборгованості згідно з умовами договору або строком погашення зобов'язання. Колонка 12 - зазначається код валюти договору. Колонка 13 - зазначається процентна ставка згідно з умовами договору (при пролонгації застосовується та ставка, яка встановлена банком по даному виду договорів на час їх пролонгації). Колонка 14 - зазначається номер балансового рахунку, на якому відображається основна сума заборгованості банку перед кредитором (колонка 15). У колонках 15-17 зазначається балансова вартість зобов'язання в розрізі складових, що обліковуються за відповідними балансовими рахунками (сума самого депозиту з врахуванням довкладення грошових коштів у випадках передбачених умовами договорів, з врахуванням пролонгації та раніше нарахованих процентів за виключенням раніше нарахованих процентів частину яких міг знімати позивач по закінченню дії договору до його пролонгації). Колонка 18 - відображається сума зобов'язань банку перед кредитором, яка розраховується як сума даних колонок 15 і 17 (сума самого депозиту з довкладеннями пролонгаціями та нараховані проценти). В оприлюдненому НБУ «Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) станом на час подання цього позову містилася необхідна інформація і про позивачку: зазначено код (номер) контрагента - ідентифікаційний код, зазначено номера усіх її договорів з банком в тому числі й тих, що є предметом даного позову, зазначені коди валют, суму зобов'язання на день його виникнення і загальну суму заборгованості банку (грошові суми, які містяться на кожному депозитному рахунку з урахуванням нарахованих процентів) перед контрагентом.

Ситуація в АР Крим жодним чином не може бути підставою для невиконання банком (відповідачем) свої зобов'язань, адже банк був зареєстрований та знаходився в м. Дніпро, зараз в м. Києві, де він здійснює свою діяльність в звичайному режимі та виконує перед всіма клієнтами всі свої обов'язки.

Відповідно до ст. 58 «Відповідальність банку за своїми зобов'язаннями» Закону України «Про банки і банківську діяльність»: банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

З моменту внесення вкладником грошових коштів у касу банка в банка виникає на них право власності та обов'язок повернути вкладнику після спливу строку дії договору таку ж грошову суму та додатково проценти, нараховані відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 323 ЦК України («Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна»): «Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.»

Верховний Суд України в своїй постанові від 06 квітня 2016 року (№57035431в ЄДРСР, цивільна справа 6-352цс16) зазначає перелік документів, які беззаперечно свідчать про укладення договору банківського вкладу згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. А також ВСУ зазначає про те, що договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку. Саме тому заволодіння грошовими коштами банку є проблемою банку, а не його вкладників, перед якими банк зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Верховний Суд України в постанові від 19 жовтня 2016 року (цивільна справа № 6-2129цс16) зазначив наступне: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначеної норми матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.»

Верховний Суд України в своїй постанові від 06 червня 2012 року по цивільній справі № 6-17цс12 зробив наступний правовий висновок: «При цьому відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку (ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України, п. 2.1 Положення). Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.»

Постановою НБУ від 18 червня 2003 року за № 254 було затверджено « Положення про організацію операційної діяльність в банках України» відповідно до якого: «7.5. Відповідальність за організацію збереження первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку покладається на керівника банку. Керівники мають забезпечити місце (архів) для зберігання документів та надати відповідні інструкції працівникам банку, зокрема визначити порядок зберігання документів до передавання їх до архіву на постійне зберігання з урахуванням вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку. 8.1. Відповідальність за належну організацію системи внутрішнього контролю та її функціонування в процесі операційної діяльності банку покладається на його керівництво. 8.2. Система внутрішнього контролю банку - це сукупність процедур, що спрямовані на попередження, виявлення і виправлення суттєвих помилок, а також забезпечення захисту і збереження активів, повноти і точності облікової документації. Внутрішній банківський контроль має бути невід'ємною частиною операційної діяльності банку та поєднувати адміністративний і бухгалтерський контроль за активами та пасивами банку. 4.14. Процес збору, оброблення та зберігання первинних документів має бути безперервним, навіть під час передавання їх з однієї підсистеми до іншої в межах системи автоматизації банку, а відповідна інформація - цілісною, достовірною і несуперечливою.»

ВССУ в ухвалі від 02 вересня 2015 року по аналогічній справі зазначив наступне: «Зазначаючи про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності коштів на рахунках на час вирішення спору, апеляційний суд не врахував, що виконання зобов'язань за договором доводиться сторонами. При цьому вкладник повинен довести укладення договору банківського вкладу (депозиту) і внесення коштів на рахунок, а банк має довести виконання покладених на нього договором обов'язків щодо виконання умов договорів банківських вкладів (депозитів), збереження грошей і їх повернення. Неможливість доведення останнім цих обставин не звільняє його від відповідальності за неналежне виконання зобов'зань за договорами.»

Саме така позиція відповідає здоровому глузду та положенням ч. 6 ст. 3 ЦК (розумність, добросовісність та справедливість), а також загальним положенням про виконання зобов'язань, встановлених положеннями ст. 545 ЦК України «Підтвердження виконання зобов'язання» відповідно до яких: прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Адже не може боржник відмовлятися повертати борг виключно на тій підставі, що він про нього не пам'ятає чи він втратив свій примірник боргового документу за наявності такого документу у кредитора.

На виконання умов договору, після їх підписання, позивачем було внесено вклад на рахунок, відкритий у відповідача, на підтвердження чого до позову додані копії відповідних квитанцій. Окрім того в судовому засіданні представником позивача на підтвердження укладення депозитних договорів надано для огляду оригінали вищезазначених квитанції та депозитного договору.

Відповідно до умов договору сторонами було досягнуто згоди про можливість лонгування укладеного договору за наступних умов, положення укладених сторонами договорів передбачають можливість продовження терміну дії договору за відсутності заяви клієнтів про бажання витребування вкладу, передбачено право сторін достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору. Таким чином, умовами договору визначено порядок виплати коштів у тому числі при достроковому розірванні договору сторони передбачили, що виключно заявою клієнта оформлюється волевиявлення як щодо небажання продовжити термін дії договору, так і щодо дострокового розірвання договору, наслідком чого є обов'язок банку видати кошти за вкладом.

За положеннями цього договору, у разі дострокового розірвання договору, клієнту повертається сума вкладу та сплачуються проценти, нараховані за ставкою - «до витребування». Сума нарахованих процентів за цілу кількість мінімальних строків вкладу, що сплинули з моменту оформлення договору, сплачується у повному обсязі.

На виконання вищезазначених умов договорів в 2014-2015 роках позивачем на адресу банку було неодноразово направлено письмові заяву про розірвання договорів та повернення суми вкладу з нарахованими відсотками. На що відповідачем було надано відповідь про складнощі в обслуговуванні депозитів і рахунків, відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк».

За загальними положеннями про договір (ч. 1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час.

За приписами ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, здійснених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Вищезазначене свідчить про те, що розірвання договору та видача грошових коштів здійснюється виключно за заявою клієнта банку. Суд приходить до висновку, що позивач здійснив дії, необхідні за визначеним договором та законодавством порядком, для фактично дострокового розірвання договору та отримання вкладів.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Як видно з матеріалів справи, до суду позивачем надано оригінал спірного договору банківського вкладу та оригінал квитанції на підтвердження внесення до банку сум вкладу. Дані документи були досліджені у судовому засіданні та наявні у матеріалах справи в копіях.

ПАТ КБ «Приватбанк» на спростування дійсності цих документів жодних доказів до суду не надав, як і не надав доказів того, що кошти за договорами банківських вкладів було повернуто вкладнику.

Аналіз зазначених правових норм дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Крім того, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином з банку на користь позивача підлягають стягненню суми банківського вкладу разом з нарахованими відсотками, а саме: - за договором № SAMDNWFD800 від 03 лютого 2014 року - в розмірі 5 754.83 долари США (4 478.16 доларів США - вклад, 1 227.79 доларів США - відсотки, 48.88 доларів США - 3% річних). Розрахунок зазначених сум позивачем проведено правильно у відповідності з встановленими обставинами, умовами договору та вимогами чинного законодавства

Натомість відповідач свого обов'язку (про який зазначає ВСУ та ВССУ) доказування того, що він повернув позивачу у повному обсязі борг по зазначеним у Звіті договорам не виконав. Усе заперечення відповідача пов'язане виключно з перекручуванням судової практики та посилання на рішення ВССУ у справах, де мали місце зовсім інші обставини (не було ні відповіді НБУ ні форми 625; не було оригіналів договорів та квитанцій, довідки були видані не уповноваженими особами й після того, як філія повинна була припинити свою діяльність). Рішенням Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» № 18 від 15 травня 2014 року на виконання вимог Постанови НБУ від 06 травня 2014 року було припинено діяльність філій ПАТ КБ «ПриватБанк» у АР Крим. Тому усі довідки уповноважених осіб відповідача, видані його клієнтам до 15 травня 2014 року про розмір їх заборгованості є чинними й представник банка вводить щодо цього суд в оману.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

ВССУ в своєму рішенні від 08 квітня 2015 року зробив наступний правовий висновок: «Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведеним норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.» . Тому позивач не повинна чекати будь-яких роз'яснень чи постанов Національного банку України, яких «нібито» чекає відповідач, для того щоб задовольнити мою беззаперечну вимогу до нього.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України («Види банківських вкладів»): «ч.1 Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. 2. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.»

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Ухилення відповідача від повернення вкладу є незаконною та безпідставною, оскільки відповідно до вимог статті 1066 ЦК України банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпорядження. Він не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Оскільки стороною договору банківського вкладу є фізична особа, то відповідач не міг відмовити у видачі вкладу, адже Закон (стаття 1074 ЦК України) не допускає обмежень прав клієнта щодо розпорядження такого вкладу. Такі обмеження можливі лише у випадках, передбачених законом і на підставі судового рішення. Такий закон на час розгляду цієї позовної заяви у суді відсутній. Отже, дії відповідача, направленні на ухилення від повернення вкладу є протиправними.

Якщо Банк «працює» (отримує рефінансування НБУ, приймає депозити, видає кредити, т.і.), - то він зобов'язаний виконувати свої зобов'язання перед усіма своїми клієнтами. В іншому випадку повинно ставитися питання про позбавлення його ліцензії.

Згідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Адже обмеження повернення грошей позивача на невизначений час є нічим іншим - як протиправним привласненням грошових коштів та користування ними без належної правової підстави.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права. Не здійснюючи повернення вкладів, нарахування та виплату процентів за депозитами, банки порушують положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення статті 1 Першого протоколу, де вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в статті 41 Конституції України.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з того, що позивач всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі; відповідач укладав договір, приймав кошти і зобов'язувався їх виконати у відповідності до норм чинного законодавства незалежно від мораторію та інших чинників, тому відповідач мав можливість виконати умови договору і повернути вклад позивачу, але без поважних причин цього не зробив.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Згідно п. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесено вклад, застосовується положення про договір банківського рахунку. Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом. Відповідно до умов договору сторін відповідач зобов'язується повністю повернути вклад по закінченню терміну договору. Таким чином, відразу після закінчення дії договорів або після першої вимоги позивача у відповідача виник обов'язок по поверненню вкладів позивачу. Відповідно до умов договорів сторін відповідач несе відповідальність за неналежне виконання своїх зобов'язань.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями відповідача, пов'язаними з невиконанням належним чином умов укладеного договору і закону позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Тобто, відповідач повинен довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно вiдповiдача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Наявність боргу підтверджена випискою з банківського рахунку, перепискою сторін, належного спростування не відбулося, стягнення відсотків передбачено законом.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, тому вказане потрібно стягнути на її користь з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача з ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) суми банківського вкладу разом з нарахованими відсотками, а саме: за договором № SAMDNWFD800 від 03 лютого 2014 року - в розмірі 5 754.83 долари США (4 478.16 доларів США - вклад, 1 227.79 доларів США - відсотки, 48.88 доларів США - 3% річних), а також стягнути з ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 понесені витрати на судовий збір в сумі 1 552 грн. 45 коп..

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 33, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 203, 204, 215, 216, 220, 321, 328, 525, 526, 530, 545, 570, 571, 627, 628, 629, 635, 657, 1058, 1060, 1066, 1068, 1073, 1074, 1166 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) суми банківського вкладу разом з нарахованими відсотками, а саме:

- за договором № SAMDNWFD800 від 03 лютого 2014 року - в розмірі 5 754.83 долари США (4 478.16 доларів США - вклад, 1 227.79 доларів США - відсотки, 48.88 доларів США - 3% річних).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 понесені витрати на судовий збір в сумі 1 552 грн. 45 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -