АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Кулікової С.В. (суддя-доповідач)

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря: Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

Справа № 756/1249/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/1010/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановила:

у січні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2, шляхом надання безперешкодного права користування вищевказаним житловим приміщенням.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначала, що 22 серпня 2006 року уклала з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк зобов'язався надати, а вона прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 170 000,00 дол. США.

На забезпечення умов виконання зобов'язань, відповідно до п.2.1. Договору, вона передала в іпотеку квартиру №12, за адресою м. Київ, пр-т. Героїв Сталінграду, 14-Б, про що був укладений відповідний договір іпотеки №19897 від 22 серпня 2006 року.

Позивач стверджувала, що 22 листопада 2015 року представники ТОВ «Кей-Колект» намагались проникнути до вказаної квартири, заявляючи про те, що до них перейшло право власності на неї, хоча будь-якого судового спору про звернення стягнення на предмет іпотеки та/або про виселення з квартири у судовому порядку не розглядалось.

23 листопада 2015 року з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась, що 5 вересня 2015 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. було внесено запис про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_2.

Позивач також зазначала, що їй не було взагалі відомо про бажання відповідача задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, крім того відсутні докази про те, що банком було відступлено право вимоги за іпотечним договором №19897 від 22 серпня 2006 року на користь ТОВ «Кей-Колект», працівники якого створили умови, за яких вона фактично не може нормально проживати та користуватися квартирою.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Позивач посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права та неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи, оскільки суд не врахував, що в судовому порядку не вирішувалось питання про виселення її із займаного приміщення та втрати права користування ним.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи ОСОБА_2, в судове засідання представника не з'явився, направив до суду заяву про неможливість прибути в судове засідання за сімейними обставинами, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела розгляд справи за відсутності третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, її представника та третьої особи ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 22 серпня 2006 року між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 170 000,00 дол. США відповідно до умов договору (а.с.8-15).

На забезпечення виконання умов вищезазначеного кредитного договору позивачем було передано, а банком прийнято в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, про що був укладений відповідний Договір іпотеки № 19897 від 22 серпня 2006 року (а.с.16-19).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05 вересня 2015 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. було внесено запис про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на вказану квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звертаючись з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням не є власником даної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції за таких підстав.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, в редакції, що діяла на час розгляду справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За таких обставин та з урахуванням того, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 на час розгляду справи зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення даного позову.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, інших доводів незаконності рішення суду позивачем наведено не було.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин та згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді: