МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/3171/17 Категорія 27
Провадження № 22-ц/4812/115/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2018 року, постановлене під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду о 10 год. 13 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк (далі АТ КБ) «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Інгульський відділ державної виконавчої служби м. Миколаєва ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Миколаївській області про зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 18.08.2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» складено заяву про відкриття карткового рахунку, за якою Банк надав їй кредитну карту «Товари у розстрочку» № 99218 з кредитним лімітом у розмірі 9998 грн. зі сплатою 1,5 % за користування на місяць. В червні 2009 року банк звернувся до неї із позовом про стягнення заборгованості. 25.02.2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва позов банку задоволено та стягнуто з неї заборгованість в сумі 11058,61 грн., а також судові витрати в сумі 360,59 грн. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10.02.2011 р. рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва змінено та зменшено стягнення суми заборгованості до 9830,60 грн. та судового збору до 98,30 грн. Визначену судом суму заборгованості вона сплатила, але кредитною комісією після цього їй було запропоновано сплатити ще 1298 грн., щоб закрити заборгованість. Вона погодилась та отримала довідку банку, що станом на 02.06.2015 р. не має заборгованості. В подальшому у 2016р., бажаючи отримати нову кредитну карту у відділенні банку, вона дізналась про те, що має перед банком заборгованість в сумі 20658,71 грн. за кредитною карткою № 99218. На її звернення банк не надсилає документів, які стосуються переговорів щодо сплати нею 1298грн.

Крім того, в позові посилалася на те, що між нею та банком відбулась домовленість, яка підтверджується довідкою від 02.06.2015 року про відсутність заборгованості, а тому її первісне зобовязання перед банком припинилось на підставі ч.2 ст. 604 ЦК України, яка передбачає, що зобовязання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами( новація). На підставі викладеного позивачка просила суд визнати неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк», які виразились в нарахуванні заборгованості у розмірі 20732,89 грн. за кредитним договором № SAMDN № 4981 від 18.08.200 р., укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк»; зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» зробити перерахунок за вказаним договором та списати з карткового рахунку № 99218 нараховану суму заборгованості у розмірі 20732,89 грн., а також стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та судові витрати.

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, в якому посилалась на те, що 17.01.2018 р. державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва відкрито виконавче провадження про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості 22385,55 грн., а також винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, які вона отримала поштою 20.01.2018 року. 31.01.2018 р. у відділі Інгульського ДВС вона отримала виконавчий напис № 6335, виданий 08.07.2018р. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 щодо стягнення з неї вищевказаної суми заборгованості, яка складається з : 1545,50 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 8223,17 грн. - заборгованість за відсотками; 11074,71 грн. - заборгованість за пенею, а також штрафи: 500 грн. - фіксована частина; 1042,17 грн. - відсоток від суми заборгованості. На початку лютого 2018 року вона отримала постанову державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Здійснений виконавчий напис вважає незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріус, вчиняючи напис, не пересвідчився у безспірності її заборгованості перед банком, не врахував, що визначена кредитною комісією сума боргу у розмірі 1298 грн. нею сплачена ще 22.04.2018 р., після чого їй була видана довідка від 02.06.2015р. про відсутність заборгованості.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено. Судом вирішено визнати виконавчий напис, вчинений 08 липня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 6335, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» невиплачених в строк, відповідно до умов кредитного договору від 18.08.2008 року та розрахунку заборгованості за договором, станом на 21.05.2017 року грошових коштів в сумі 22 385 грн. 55 коп. - таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди та визнання дій відповідача неправомірними та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду та ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивачка підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що 18 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір про відкриття карткового рахунку, за яким банк відкрив ОСОБА_1 картковий рахунок «Товари у розстрочку» за № 99218 з кредитним лімітом у розмірі 9989 грн., а ОСОБА_1 зобов'язалась сплачувати відсотки за користування кредитом за базовою ставкою 1,5 % в місяць із розрахунку 360 днів у році та погашати заборгованість щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості.

Проте в порушення умов, передбачених кредитним договором, позивачка грошові зобовязання перед кредитодавцем належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, через що Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості в червні 2009 року.

Згідно Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10.02.2011 року у справі №2-1539/2011 з ОСОБА_1 на користь Банку було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 04.06.2009 року в розмірі 9 830 грн. 60 коп. та 98 грн. 30 коп. 03.03.2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №2-1539/2011 про стягнення з позивача заборгованості.

Позивачкою суду надано копії квитанції, з яких вбачається, що протягом 2012-2013 років позивачка самостійно сплачувала кошти в рахунок погашення заборгованості за картковим рахунком № 99218, на виконання рішення суду, що підтверджується матеріалами справи (а.с.19-27).

Вважаючи, що повністю розрахувалась із банком, сплативши суму, зазначену у рішенні суду, 21.08.2013 року позивачка звернулась до Ленінського (Інгульського) ВДВС ММУЮ із заявою про закриття виконавчого провадження з виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області у справі №2-1539/2011. Листом від 04.10.2013 року Ленінським ВДВС ММУЮ її було повідомлено про те, що 25.04.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа на підставі п.2 ч. 1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», оригінал виконавчого документу разом з постановою про повернення направлено стягувачу. Отже, станом на 04.10.2013 року, у відділі ДВС на виконанні виконавчі провадження про стягнення з позивачки заборгованості були відсутні.

Проте, згідно виписки з карткового рахунку позивачки № 99218 від 17.10.2013 року, наявної в матеріалах справи, вбачається, що за рахунком сплачено заборгованість у розмірі 11 182 грн. 78 коп., в той час як витрачено 27 192 грн. 95 коп.

В той же час в матеріалах справи наявна також довідка ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02.06.2015р. про відсутність у позивачки станом на 02 червня 2015 року заборгованості перед Банком.

Таким чином, з огляду на надані суду докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачкою було виконано рішення суду в повному обсязі самостійно, про що свідчить надана суду довідка, проте, оскільки виконання відбувалось тривалий час - з 2009 року (заборгованість стягнуто за рішенням суду станом на 04.06.2009 року) до 2013 року (згідно квитанцій позивача), банк продовжував нараховувати проценти та штрафні санкції протягом усього зазначеного періоду.

Позивачка вказує, що в 2016 році вона звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» за отриманням кредитної картки, проте їй було відмовлено у видачі, оскільки вона має заборгованість перед банком понад 20 000 грн.

Саме ця обставина за ствердженням позивачки порушує її права з боку відповідача.

В звязку з цим, позивачка неодноразово зверталась до Національного Банку України із заявами про врегулювання ситуації у звязку із виникненням заборгованості. Згідно відповідей на звернення позивачці повідомлялось НБУ про те, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами можуть бути врегульовані в судовому порядку або шляхом звершення до правоохоронних органів з приводу незаконних дій працівників Банку.

У відповіді на запити позивачки відповідач зазначав, що договірні зобовязання між сторонами після ухвалення рішення Апеляційним судом Миколаївської області не припинились, через що Банк має право нараховувати позивачу відсотки за користування коштами та штрафні санкції за договором. Також, зі змісту вказаної відповіді вбачається, що станом на 10.03.2017 року заборгованість позивача за кредитним договором від 18.08.2008 року складає 20 732 грн. 89 коп.

Суд вважав, що вищенаведене спростовує доводи позивачки щодо неотримання відповіді на свої звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян» (арк.48-50, 230-231), а положення Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивачка, не можуть бути застосовані до виниклих правовідносин з приводу отримання відповіді на звернення.

Доводи позивачки про те, що під час видачі їй довідки про відсутність заборгованості зобовязання між сторонами, яке існувало раніше, відповідачем було замінено новим, на підставі ст. 604 ЦК України, не були прийняті судом до уваги, оскільки позивачка не надала докази виникнення нового зобовязання. На підставі аналізу зазначених вище обставин, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі кредитного договору, за умовами якого Банк має право нараховувати позивачці, у разі неналежного виконання умов договору відсотки та інші платежі за цим Договором.

А оскільки позивачкою не надано жодних доказів того, що нею оскаржуються умови договору, що договір між сторонами було припинено, або відповідач звернувся до позивача із позовом про стягнення нарахованої заборгованості, тобто що відбувається порушення її прав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно визнання дій відповідача неправомірними, зобовязання його вчинити перерахунок та списання боргу позивачки не підлягають задоволенню через недоведеність протиправності дій відповідача по відношенню до позивачки та недоведеність порушення Банком прав останньої.

Крім того, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди також є необґрунтованими, оскільки дана вимога є похідною від вимог про визнання дій неправомірними.

Приймаючи рішення щодо позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з такого.

Відповідно до виконавчого напису від 08.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6335, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 з позивачки на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ЗАТ КБ «Приватбанк»), на підставі Кредитного договору від 18.08.2008 року та розрахунку заборгованості станом на 21.05.2017 року стягнуто грошові кошти в сумі 22 385 грн. 55 коп., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 545 грн. 50 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 8 223 грн. 17 коп.; заборгованість з пені 11 074 грн. 71 коп.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн. 00 коп.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1 042 грн. 17 коп.

На підставі вказаного виконавчого напису 17.01 2018 року постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 55537626, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в розмірі 22 385 грн. 55 коп.

Враховуючи те, що на час вчинення виконавчого напису між сторонами вже тривалий час існував спір щодо наявності заборгованості у позивачки за кредитним договором, а також те, що внаслідок вчинення виконавчого напису з позивачки відбулось подвійне стягнення заборгованості за тілом кредиту, штрафними санкціями (стягнутими за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області), суд дійшов висновку, що спірний виконавчий напис про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором не можна вважати таким, що вчинений із дотриманням вимог закону, отже він підлягає визнанню судом таким, що не підлягає виконанню.

Рішення суду в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, апеляційним судом не переглядається взагалі.

Висновки суду стосовно відмови у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в рішенні суду. При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що належним способом захисту в даному випадку мали б бути вимоги про визнання зобовязання за кредитним договором припиненим у звязку з погашенням позивачкою заборгованості за кредитним договором, визначеної рішенням суду та неправомірним нарахуванням відповідачем платежів після винесення рішення суду, в тому числі і з урахуванням наявності у позивачки довідки банку від 02.06.2015р. про відсутність заборгованості за кредитом. Проте з такими вимогами позивачка до суду в установленому законом порядку у даній справі не зверталася, тому у межах заявлених позовних вимог у даній справі у апеляційного суду не має правових підстав для обговорення питання про те, чи при припинилися зобовязання позивачки за кредитним договором з урахуванням здійснених нею платежів, а в межах заявлених нею позовних вимог у даній справі її вимоги задоволенню не підлягають. Наявність чи відсутність у позивачки заборгованості перед банком могла стати предметом обговорення також у разі звернення банком до суду з позовом про стягнення з позивачки заборгованості за кредитним договором, однак банк з такими вимогами у даній справі також до суду не звертався. Саме по собі нарахування заборгованості банком без звернення до суду з вимогами про її стягнення в межах заявлених позовних вимог не призводить до порушення прав позивачки, так як банк може і не реалізувати своє право на звернення до суду з відповідним позовом. Крім того, приймаючи рішення у справі, колегія суддів враховує і те, що посилаючись в тексті позовної заяви на те, що нарахування банком заборгованості призвело до відмови у видачі їх нової кредитної картки, позивачка не просила захистити це її право та не зазначала спосіб, у який це її право повинно бути захищеним. Суд же згідно ч.2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, тільки відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи. При цьому суд у такому випадку не повинен сам визначати спосіб захисту, якщо він не зазначений позивачем в позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що в резолютивній частині рішення нічого не зазначено про результат розгляду судом вимог позивачки щодо визнання неправомірними дій відповідача, які виразилися в нарахуванні заборгованості позивачці у розмірі 20732,89 грн. за кредитним договором №SAMDN4981 від 18.08.2008 року, укладеним між сторонами, не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Судом в резолютивній частині рішення зазначено висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. Перелік цих дій, які позивачка згідно заявлених нею позовних вимог, просила визнати неправомірними та зобовязати вчинити певні дії, і стосовно яких судом приймалося рішення, зазначені в тексті рішення. Із системного аналізу тексту рішення суду випливає, що судом розглядалися всі заявлені позивачкою вимоги, і в першу чергу саме вимоги про визнання неправомірними дій відповідача, які виразилися в нарахуванні заборгованості позивачці у розмірі 20732,89 грн. за кредитним договором від 18.08.2008 року, укладеним між сторонами. З заявою про ухвалення додаткового рішення по справі, якщо вона вважала, що стосовно даних вимог не прийнято рішення, позивачка до суду першої інстанції не зверталася. Якщо позивачка вважає, що стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, судом не ухвалено рішення, вона згідно ст. 270 ЦПК України має право на звернення до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по справі. Суд же апеляційної інстанції переглядає рішення стосовно вимог, за якими прийнято рішення судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтовану відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди є субєктивним тлумаченням позивачкою норм права, яке регулює спірні правовідносини. При цьому колегія суддів враховує, що суд дав правильну оцінку необґрунтованості позовних вимог в цій частині виходячи того, що вони є похідними від інших заявлених позивачкою вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено. Крім того, колегія суддів враховує також те, що не зважаючи на те, що ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає можливість стягнення на користь споживача моральної шкоди при задоволенні його вимог, ст. 4 цього ж Закону передбачає, що споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, доказів чого позивачкою суду надано не було.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368,374, 375, 381, 382ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 листопада 2018 року