Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/7877/14 Головуючий у 1 інстанції: Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/778/1053/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

гГоловуючий: ОСОБА_1, судді Кочеткова І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районний суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Запорізькій області, про визнання договору недійсним та скасування запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У червня 2017 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову, які були застосовані ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2014 року.

В обґрунтування заяви зазначив, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Запорізькій області, про визнання договору недійсним та скасування запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районний суду м. Запоріжжя 30.07.2014 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне домоволодіння.

За результатом розгляду справи, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2016 року позов було задоволено частково, поновлено за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно у вигляді ? частини будинку № 19 по вулиці Гастелло в місті Запоріжжі, право власності на іншу ? частину вказаного домоволодіння залишено за ОСОБА_2

У звязку з тим, що рішення у даній справі набрало законної сили заявник вважає, що відпала необхідність у заходах забезпечення позову. Крім того, існування на сьогоднішній день арешту на належну йому частину домоволодіння порушує його права та інтереси щодо розпорядження та користування належним йому майном. З огляду на зазначене, заявник просив суд скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Орджонікідзевського районний суду м. Запоріжжя 30.07.2014 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районний суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвала суддею була постановлена під час дії цивільно-процесуального кодексу у редакції від 18.03.2004р. Проте 15.12.2017р. набув чинності ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017р., яким до цивільно-процесуального кодексу внесені зміни, тому в ході апеляційного розгляду слід перевіряти відповідність ухвали вимогам ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., а за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалюється судове рішення за положеннями цивільно-процесуального кодексу у новій редакції.

Учасники справи до судового засідання Апеляційного суду Запорізької області 01 лютого 2018р. не з»явились, що не перешкоджає здійсненню апеляційного розгляду.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, письмовий відзив ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки на даний час рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2016р. фактично не виконане, а право власності на спірну будівлю повністю зареєстровано за ОСОБА_2, то вжиті судом заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою суду 30.07.2014р., повинні зберігати свою силу до повного виконання рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, по справі було встановлено, що ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2014р. було забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гастелло буд. 19, на земельній ділянці із кадастровим номером :05:001:0767, до складу якого входить: житловий будинок літ. А загальною площею 69,3 кв.м., житлова площа 32,2 кв.м., прибудова, літ. а площею 17,3 кв.м., прибудова, літ. а1 площею 6,2 кв.м., гараж літ. В площею 15, кв.м., літня кухня літ. Г площею 7,6 кв.м., сарай літ. Д площею - 7,5 кв.м., вбиральня літ. З, сарай літ. Е площею - 4,5 кв.м., сарай літ. Ж площею - 0,9 кв.м., сарай літ. И площею - 1,6 кв.м., душ літ. К площа - 1,9 кв.м., літня кухня літ. Б площею 16 кв.м., прибудова літ. б площею - 8,4 кв.м., паркани № 1, 4, ворота № 2, водопровід № 3, замощення літ. І.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2016р. позов задоволено частково, а саме: визнано частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Гастелло, 19, розташований на земельній ділянці площею 0,0599 га, укладений 24 березня 2014 року між ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом м. Москва ОСОБА_8 27.07.2011 року за реєстровим № 4-3715, від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з однієї сторони, як продавцем, та ОСОБА_2, який діяв з іншої сторони, як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 623, в частині продажу ОСОБА_2 1/2 частини будинку №19 по вулиці Гастелло в місті Запоріжжі.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Гастелло будинок 19.

Поновлено за ОСОБА_3 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у вигляді у 1/2 частини будинку № 19 по вулиці Гастелло в місті Запоріжжі, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 3-725.

В іншій частині позовні вимоги залишені без задоволення.

Рішення суду набрало законної сили 16.12.2016р., оскільки ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2016р. у даній справі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2016 визнано неподаною та повернуто апелянту.

10.02.2017р. представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_10 із заявою про проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вулиця Гастелло, будинок 19.

Рішенням від 16.02.2017р. № 33881172 державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності приватна, на 1/2 частину житлового будинку, що розташований: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вулиця Гастелло, будинок 19, за субєктом: ОСОБА_3, податковий номер НОМЕР_1.

Рішення мотивовано ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141. У Державному реєстрі прав міститься запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.2014 року за р.№ 623 посвідчений ПН ЗМНО ОСОБА_6 на 1/1 частину житлового будинку, але часткове скасування права власності не передбачено законодавством України та технічними можливостями Державного реєстру прав.

Отже, рішенням про відмову у державній реєстрації підтверджується, що станом на 16.02.2017р. право власності на спірну будівлю повністю належить ОСОБА_2 Зазначений факт свідчить по те, що за ОСОБА_3 не поновлено державної реєстрації права власності на нерухоме майно у вигляді у ? частини будинку.

ОСОБА_3, не погодившись із даним рішенням, 27.06.2017р. звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_10, третя особа ОСОБА_2, про:

- визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33881172 від 16.02.2017, яким йому відмовлено у державній реєстрації права власності на ? частину житлового будинку, що розташований у м. Запоріжжі по вул. Гастелло, буд. 19;

- зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_10 повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.02.2017р. (реєстраційний номер 20923115).

Зазначений позов подано до суду 27.06.2017р., і ухвалою від 30.06.2017 у справі № 808/1920/17 відкрито провадження.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2017р. у справі № 808/1920/17 клопотання представника позивача задоволено, позовну заяву ОСОБА_3 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_10, третя особа ОСОБА_2, про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора залишено без розгляду.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Разом із тим, у постанові Верховного суду України від 25.05.2016р. зазначено, що забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 12.06.2009) визначено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що при розгляді даного процесуального питання щодо скасування або збереження заходів забезпечення позову після ухвалення рішення на користь позивача, суд повинен дотримуватися балансу інтересів сторін.

Так, ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду від 30 липня 2014 року було накладено арешт на усе нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гастелло буд.19.

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду від 04 листопада 2016 року власниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Гастелло будинок 19 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках - по ? частини зазначеного будинку.

Оскільки частки житлового будинку не були виділені в натурі, то зняття арешту тільки з ? частини житлового будинку, яка знаходиться у власності ОСОБА_2, не може бути виконана практично.

Проте, якщо зняти арешт з усього майна, яке на даний час повністю зареєстроване за ОСОБА_2, то це в більшій мірі зашкодить інтересам ОСОБА_3, аніж ОСОБА_2 Так, оскільки рішення суду на теперішній час не виконано, то у ОСОБА_2 з»явиться можливість для відчуження будинку, якою він може скористатись, що у подальшому може призвести до неможливості виконання рішення суду та позбавить позивача його частки у майні.

У звязку із зазначеним, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що заходи забезпечення позову повинні зберігати свою силу до повного виконання рішення суду, а тому визнаєухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розяснити ОСОБА_2, що відповідно до ч.6 ст.158 ЦПК України відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районний суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови буде складено 02 лютого 2018 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_11