ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/898/18 Справа № 177/649/17 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/649/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2018 року, яке ухвалено суддею Суботіною С.А. о 13 годині 16 хвилину місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя набутого під час шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2000 року. В період шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль CHEVROLET CAPTIVA, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_2, однак переоформлення автомобілю одразу не було здійснено. Разом з тим, власник автомобіля видав на ім'я позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 доручення на право володіння, користування та розпорядження вказаним автомобілем. У грудні 2012 року подружжя вирішило переоформити автомобіль, при цьому від імені покупця, за дорученням власника, виступила позивач, а в якості покупця - відповідач, на ім'я якого видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. З початку 2017 року шлюбні відносини припинені та на розгляді у суді перебуває справа про розірвання шлюбу, у зв'язку з чим позивач просила суд розділити між сторонами спільне майно подружжя.

Уточнивши позовні вимоги, позивач зазначила, що рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14.03.2017 року шлюб між сторонами розірвано, та, під час розгляду справи про поділ майна подружжя, вона дізналась про те, що відповідач без її згоди відчужив спірний автомобіль, в зв'язку з чим просила суд стягнути з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 99 737,50 грн. та понесені нею судові витрати.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2018 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_2, у розмірі 99737, 50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 997, 38 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції прийняв змінену позовну заяву позивача неправомірно, оскільки вона не відповідала ст. 175 ЦПК України. Також суд не надав йому часу та можливості підготувати відзив. Крім того, зазначає, що правильним способом захисту у даних правовідносинах є визнання договору комісії та договору купівлі-продажу недійсними. Вважає, що суд першої інстанції не врахував відсутність обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3,зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.09.2000 року між сторонами укладено шлюб, під час реєстрації якого позивач змінила прізвище з «Стелюта» на «Панько» (а.с.9).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Власник автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, державний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_2, був ОСОБА_4, який видав на ім'я кожного з подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доручення на право користування та розпорядження вказаним автомобілем.

11.12.2012 року позивач ОСОБА_1, діючи за дорученням від імені власника автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, державний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_2, відчужила вказаний автомобіль відповідачу ОСОБА_2, що підтверджується довідками територіального сервісного центру № 1243 від 02.06.2017 року (а.с.25,59, 48, 49).

31.01.2017 року ОСОБА_2 уклав договір комісії з ФОП ОСОБА_5 (а.с.84), який на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 31.01.2017 року, діючи як продавець, від власного імені та за дорученням і в інтересах ОСОБА_2, продав спірний автомобіль CHEVROLET CAPTIVA, державний знак НОМЕР_1, ОСОБА_6 за 199 475,00 грн. (а.с.82,83,109).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, частки у яких у вказаному майні рівні, відчуження відповідачем здійснено без згоди іншого подружжя, в зв'язку з чим є правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля у порядку поділу майна.

До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.

Статтею 65 Сімейного кодексу України визначено право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вищевказаний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Оскільки відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивачки (дружини на момент відчуження спірного автомобіля), то остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного автомобіля.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 24, 30 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Враховуючи наведені обставини суд першої інстанції, керуючись положеннями чинного законодавства, дійшов правильного висновку, що автомобіль CHEVROLET CAPTIVA, державний знак НОМЕР_1, придбаний сторонами в період шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та підлягає поділу.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості частини спірного транспортного засобу і доводи апеляційної скарги відповідача правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Визначаючи розмір грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, з урахуванням вимог меж заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) визначається, виходячи з вартості транспортного засобу при його відчуженні відповідачем.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було вирішено питання про внесення одним із подружжя грошових коштів на депозит, що, на думку відповідача, є обов'язковою умовою для можливості задоволення позову про стягнення грошової компенсації у спільній сумісній власності, колегією суддів відхиляються, як такі, що зводяться до довільного тлумачення правових норм та спростовуються вищевикладеним.

Не можна вважати прийнятними й доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що позивачем не ставилося питання про припинення її права власності на спірний автомобіль, адже, як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 вже розпорядився на власний розсуд спільним майном подружжя та автомобіль вибув із власності ОСОБА_1 до третьої особи, тобто її право власності на цей автомобіль вже є припиненим.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що уточнена позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК Україниколегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не мають правового значення для вирішення спірних правовідносин по суті та не впливають на правильність вирішення спору, а тому не можуть бути підставою для скасування або ж зміни оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: