Провадження № 22-ц/780/434/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 4 31.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Волохова Л.А., Данілова О.М.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Радгоспна" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 12 жовтня 2016 року між ним ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВ-Брік Траст» був укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно п. 1.2 Договору, позивач придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ-Брік Траст» земельну ділянку площею 0,1235 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 призначення вищевказаної земельної ділянки - для ведення підсобного сільського господарства.

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Радгоспна» фактично користується належною позивачу земельною ділянкою, оскільки між ділянками не було встановлено капітального паркану, своїми систематичними діями Відповідач чинить перешкоди у користуванні вищевказаною земельною ділянкою яка є власністю позивача.

Перешкода у користуванні полягає у наступному, а саме на земельній ділянці площею 0,1235 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 яка належить позивачу на праві приватної власності, розташовані сараї (під літерами Б1, Б2, БЗ, Б4, Б5, Б6). Відповідача, які відповідно до технічного паспорту від 10.06.2016 року були самочинно збудовані Відповідачем.

Позивач пропонував відповідачу вирішити мирним шляхом вищевказану ситуацію, виходячи з принципів добросусідства, але оскільки відповідач категорично відмовляється, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Тому просив зобов'язати Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Радгоспна» усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,1235 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом демонтування будівель за власний рахунок, а саме: 1. Дерев'яний сарай; 2. Дерев'яний сарай; 3. Дерев'яний сарай; 4 Дерев'яний сарай; 5 Двох поверховий кам'яний сарай, які перебувають у межах вказаної земельної ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що ним було подано належні та допустимі докази про право власності на земельну ділянку, а саме договір купівлі- продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2016 року та витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 жовтня 2016 року. Крім того ним надані належні докази того, що на його земельній ділянці знаходяться самочинного збудовані відповідачем 4 дерев'яні сараї та один двох поверховий сарай, без будь яких дозвільних документів. А тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВ-Брік Траст» був укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно п. 1.2 Договору, позивач придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ-Брік Траст» земельну ділянку площею 0,1235 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 призначення вищевказаної земельної ділянки - для ведення підсобного сільського господарства.

Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., та зареєстровано в реєстрі за № 1855.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 12 жовтня 2016 року зазначається, що позивач зареєстрував право власності відповідно до законодавства України, та є власником вищевказаної земельної ділянки.

Згідно технічної документації виготовленої ТОВ «Інституту Землеустрою «Право на Землю», а саме на план схемі зазначено, що на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1, що належить на праві власності позивачу, розташовані будівлі, а саме: 1. Дерев'яний сарай. 2. Дерев'яний сарай. 3. Дерев'яний сарай. 4. Дерев'яний сарай. 5. Двох поверховий кам'яний сарай.

Відповідно до технічного паспорту від 10.06.2016 року, дані сараї були самочинно збудовані відповідачем ОСББ «Радгоспна».

Позивач стверджує, що об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Радгоспна» фактично користується належною позивачу земельною ділянкою, та чинить перешкоди у користуванні вищевказаною земельною ділянкою шляхом розміщення на ній нежитлових приміщень, однак беззаперечних доказів на рахунок, цього позивачем не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не довів порушення його прав, як власника земельної ділянки, внаслідок будівництва спірних сараїв, не не надав до суду правовстановлюючих документів, кому належать вказані будівлі, як власник земельної ділянки, на якій розташовано спірні будівлі, окрім того, не довів, що саме з боку відповідача вчиняються перешкоди у користуванні власністю, у зв'язку з їх недоведеністю.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до вимог ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Пунктом «г» ч. 1 .ст. 91 ЗК України 2001 року власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

У ч. 1 ст. 106 ЗК України 2001 року прямо встановлює, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

З огляду на ст. 125 ЗК України 2001 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування: г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Згідно до статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Колегія суддів бере до уваги ту обставину, що саме відповідач ОСББ «Радгоспна» порушив права позивача ОСОБА_2 як власника на земельну ділянку за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, с. Горенка, кадастровий номер НОМЕР_1 самовільно побудувавши на даній земельній ділянці сараї що зазначені на план схемі та технічному паспорті.

А тому, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, про те, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження свого твердження про те, що саме відповідач перешкоджає йому у користуванні земельною ділянкою.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 07 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: