Справа № 347/1386/17
Провадження № 22-ц/779/182/2018
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

суддів Максюти І.О., Василишин Л.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.В.

з участю: апелянта ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Крилюк М.І. 01 грудня 2017 року в м. Косів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и л а :

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся із вказаним позовом до ОСОБА_2, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 05.09.2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого він передав останньому 563000,00 грн. (пятсот шістдесят три тисячі гривень), що на день укладення договору еквівалентно70436 доларів США, підтвердженням чого є розписка ОСОБА_2, який отриману суму грошових коштів зобов'язався повернути у строк до 05.09.2014 року. За домовленістю між ними повернення коштів ОСОБА_2 мало відбуватись щоквартально, протягом чотирьох кварталів поточного року, при цьому перший платіж повинен складати суму в 122500,00 грн., другий -118000,00 грн, третій 113000,00 грн. та четвертий 209000,00 грн., шляхом повернення сум готівкою, або внесенням коштів на його банківський рахунок. Пунктом 9.1 договору позики передбачено, що вони домовилися, що перший платіж повинен відбутися не пізніше 04.12.2013 року, другий - не пізніше 04.03.2014 року, третій - не пізніше 04.06.2014 року та четвертий - не пізніше 06.09.2014 року. В порушення вказаних вище умов договору позики ОСОБА_2 лише 06.12.2013 року повернув йому 82000,00 грн. На час звернення до суду кошти в сумі 481000,00 грн. відповідачем не повернуто, жодних заходів для погашення боргу ним не здійснено, про що він неодноразово звертався до позичальника по телефону із вимогою про повернення боргу і що спонукало його звернутися з даним позовом. З урахуванням умов договору розмір загальної заборгованості ОСОБА_5 за договором позики від 05.09.2013 року станом на 13.07.2017 року становить 1 262 690,00 грн., з яких: 481000,00 грн. неповернута сума боргу; 41155,00 грн. - 3% річних за період з 06.09.2014 року по 13.07.2017 року; 384114,00 грн. - пеня, встановлена у договорі за період з 06.09.2014 року, по 13.07.2017 року; 356421,00 грн. - інфляційні втрати з 06.09.2014 року по 30.06.2017 року, що просить стягнути на його користь з відповідача.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2017 рокув позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що строк позовної давності за договором позики від 05.09.2013 року слід обчислювати з 06.12.2013 року (дати повернення частини позичених коштів).

Умовами зазначеного договору (пункт 2), визначено, що отриману суму грошових коштів позичальник зобовязався повернути йому у строк до 05.09.2014 року, отже перебіг позовної давності щодо повернення позики в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто строку виконання зобовязання в повному обсязі (05.09.2014 року) або у звязку із застосуванням права на повернення позики достроково, Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції безпідставно послався на норми ч.1 ст.261 ЦК України.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Івано-Франківської області та утворено Івано-Франківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Івано-Франківську область, з місцезнаходженням у місті Івано-Франківську.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з положень ст.ст.252-257,267,526,530,546,549-551,610,611, 1046-1050 ЦК України, встановивши, що відповідач повернув 06.12.2013 року позивачу лише частину боргу, тому позивачу було відомо про порушене право, дійшов висновку, що останній пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики, про застосування якої заявив відповідач.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 563000,00 грн. (а.с.9)

Факт отримання відповідачем коштів відповідно до договору позики від 05.09.2013 року підтверджено розпискою позичальника від 05 вересня 2013 року та не оспорюється сторонами у судовому засіданні (а.с.30,10).

Так, пунктом 1 договору позики визначено, що ОСОБА_1 передав а позичальник ОСОБА_2 прийняв 563000,00 грн, що еквівалентно 70436 доларів США. Відповідно до п.2 договору позики отриману суму грошових коштів позичальник зобов'язався повернути позикодавцю у строк до 05.09.2014 року (а.с.9).

У п.7 цього договору визначено сторонами, що дана позика є безпроцентною.

Умовами договору позики передбачено, що сторони домовилися про те, що позичальник розпочне повернення позики з 04.12.2013 року і продовжуватиме повертати її щоквартально, протягом чотирьох кварталів поточного року. Перший платіж повинен відбутися не пізніше 04.12.2013 року, другий - не пізніше 04.03.2014 року, третій - не пізніше 04.06.2014 року та четвертий - не пізніше 06.09.2014 року.

За домовленістю між сторонами повернення коштів відповідачем мало відбуватись щоквартально, протягом чотирьох кварталів поточного року, при цьому перший платіж повинен складати суму в 122500,00 грн., другий -118000,00 грн, третій 113000,00 грн. та четвертий 209000,00 грн. шляхом повернення сум готівкою, або внесенням коштів на його (кредитора) банківський рахунок. (п.п. 9,9.1, 9.2 договору).

В матеріалах справи наявна розписка позивача в справі від 06.12.2013 року із змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 підтверджено факт отримання від ОСОБА_2 коштів в сумі 82000,00 грн. (а.с.29, 11). Цей факт визнано обома сторонами у судовому засіданні.

Доказів на підтвердження факту того, що грошові кошти за договором в повному обсязі були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі, відповідачем суду не представлено.

Вирішуючи даний спір, слід виходити з наступного.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов»язання по першому платежу з 05.12.2013 року, сплативши з прострочкою на один день (06.12.2013р.) частину першого платежу у розмірі 82 000 грн. замість 122 500,00 грн, різниця складає 40 500,00 грн., другий, третій та четвертий платежі взагалі не сплачувалися відповідачем, що свідчить, відповідно про прострочення виконання грошового зобов»язання з 05.03.2014 року на суму 118000,00 грн, з 05.06.2014 року на суму 113000,00 грн та з 07.09.2014 року на суму 209000,00 грн.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За вимогами ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2 ст.264 ЦК).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК).

За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

В силу ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Таким чином, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Відповідачем у суді першої інстанції подана заява про застосування строків позовної давності (а.с.46-47).

Договором встановлені строки повернення позики частинами, тому, виходячи із встановлених строків слід обчислювати перебіг строків позовної давності.

З позовом ОСОБА_4 звернувся у 25 липня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності по останньому платежу, оскільки відповідач зобов»язався здійснити його не пізніше 06.09.2014 року.

Отже, по зазначеному платежу строк позовної давності не пропущено.

По трьох попередніх платежах позивач пропустив строк позовної давності, не просив його поновити та не навів поважних причин пропуску такого строку, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск строку позовної давності щодо цих платежів.

Так, перебіг строку позовної давності по першому платежу розпочався з 7 грудня 2013 року і закінчився 7 грудня 2016 року, по другому з 5 березня 2014 року і закінчився відповідно 5 березня 2017 року, по третьому з 5 червня 2015 року і закінчився 5 червня 2017 року.

Колегія суддів оцінює критично доводи апелянта про те, що відповідачем частково повернуто кошти у розмірі 998 грн 02.07.2015 року, тому мало місце переривання строку позовної давності. Так, на підтвердження цього факту у судове засідання апеляційного суду представлена виписка по рахунку, відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо поповнення готівкою в терміналі самообслуговування рахунку ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 на суму 998,00 грн 02.07.2015р., однак позивач не зазначав а ні у позовній заяві, а ні у суді першої інстанції про повернення цих коштів, відповідач заперечує цей платіж, а призначення платежу з прив»язкою до договору позики не зазначено. Тому колегія суддів дійшла висновку, що представлена виписка по рахунку є неналежним доказом.

Не має значення факт виникнення права у позивача на завалення позову про дострокове повернення боргу і не впливає це на застосування строків позовної давності. Оскільки пред»явлення вимоги про дострокове повернення боргу це право, а не обов»язок позивача. У даному випадку має значення строк виконання зобов»язання за договором щодо чергового платежу.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. (стаття 610 ЦК України).

Таким чином, відповідач зобов»язаний повернути позивачу останній платіж за договором позики в розмірі 209 000,00 грн, оскільки строк виконання його настав 06 вересня 2014 року, а прострочення виконання з 07 вересня 20014 року і позов в цій частині пред»явлений в межах строку позовної давності.

За правилом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, умовами договору, а саме пунктом 11, визначено, що в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також вправі нараховувати пеню в розмірі 28% річних від несплаченої суми за кожен день прострочення.

3% річних на прострочену суму, згідно ст. ч. 2 ст. 625 ЦК України, слід розраховувати за формулою: сума боргу множена на кількість днів прострочення, множена на 3, ділена на 100, ділена на кількість днів у році.

За період з 07.09.2014 року по 31.12.2014року -209 000 (борг)х116 днів прострочення х3/100/365=1992,66 грн;

За період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року -209 000(борг)х365 днів прострочення х3/100/365=6270 грн;

За період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року -209 000(борг)х366 днів прострочення х3/100/366=6270 грн;

За період з 01.01.2017 року по 25.07.2017 року -209 000(борг)х206 днів прострочення х3/100/365=3538,68 грн;

А всього 3% річних за зазначений період становить суму 18071,34 грн (1992,66+6270+6270+3538,68).

Згідно інформації Державної служби статистики України, опублікованої в газеті «Урядовий кур'єр», індекси інфляції за період з вересня 2014 року по липень 2017 року становили: вересень 2014 року-102,9%, жовтень 2014 року-102,4%, листопад 2014 року-101,9%, грудень 2014 року - 103,0 %; січень 2015 року - 103, 1 %; лютий 2015 року - 105,3 %; березень 2015 року - 110,8 %; квітень 2015 року - 114,0%; травень 2015 року - 102,2 %; червень 2015 року - 100,4%; липень 2015 року - 99,0%; серпень 2015 року - 99,2 %;вересень 2015 року - 102,3%; жовтень 2015 року - 98,7%; листопад 2015 року - 102,0%; грудень 2015 року - 100,7%; січень 2016 року - 100,9%; лютий 2016 року - 99,6%; березень 2016 року - 101,0%; квітень 2016 року - 103,5 %; травень 2016 року - 100,1%; червень 2016 року - 99,8%; липень 2016 року - 99,9%; серпень 2016 року - 99,7%; вересень 2016 року - 101,8%; жовтень 2016 року - 102,8%; листопад 2016 року - 101,8%, грудень 2016 року-100,9, січень 2017 року-101,1%, лютий 2017 року 101,0%, березень 2017 року -101,8%, квітень 2017 року -100,9%, травень 2017 року -101,3%, червень 2017 року -101,6%, липень 2017 року-100,2%.

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період прострочення і становить 192,62%.

Розмір інфляційних втрат у національній валюті розраховується шляхом виведення різниці між сумою боргу та множенням суми боргу на індекс (індекси) інфляції за обчислюваний період.

З урахування вказаного, сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача у зв'язку з простроченням ним свого зобов'язання по поверненню коштів, складає 209 000 х 192,62/100-209 000=193 585, 62 грн.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Так п.11 договору позики передбачено, що в разі прострочення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також вправі нараховувати пеню в розмірі 28% річних від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Розрахунок пені, розмір якої встановлений у п.11 договору позики і становить 28% річних, здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 28 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Отже розмір встановленої у договорі пені, яка повинна бути стягнута з відповідача на його користь за неналежне виконання ним грошового зобовязання за кожен день прострочення буде становити: 209000 грн. х 28 /100 / 365 = 160,33 грн.

Враховуючи спеціальну позовну давність, яка застосовується до вимог про стягнення пені як неустойки відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, на користь позивача у даному спорі підлягає стягненню пеня у межах року до пред»явлення позову за кожен день прострочення виконання зобов»язання з урахуванням меж позовних вимог, тобто за період з 25 липня 2016 року по 25 липня 2017 року. Розмір пені буде становити 58520,45 грн (160,33х365 днів прострочення).

Отже, при вирішенні даного спору судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

На користь позивача з відповідача слід стягнути у межах строків позовної давності заборгованість за договором позики від 05 вересня 2013 року за період з 07 вересня 2014 року по 25 липня 2017 року у розмірі 209 000 грн, пеню у розмірі 58 520, 45 грн, три проценти річних у розмірі 18 071, 34 грн , інфляцію у розмірі 193 585, 62 грн, а всього 479 177, 41 грн.

Щодо іншої частини позовних вимог слід застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 вересня 2013 року за період з 07 вересня 2014 року по 25 липня 2017 року у розмірі 209 000 грн (двохсот дев»яти тисяч гривень), пеню у розмірі 58 520, 45 грн (п»ятдесяти восьми тисяч п»ятсот двадцяти гривень 45 копійок), три проценти річних у розмірі 18 071, 34 грн (вісімнадцяти тисяч сімдесят однієї гривні 34 копійок), інфляцію у розмірі 193 585, 62 грн (ста дев»яносто трьох тисяч п»ятсот вісімдесяти п»яти гривень 62 коп), а всього 479 177, 41 грн (чотириста сімдесят дев»ять тисяч сто сімдесят сім гривень 41 копійку).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 січня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_7

ОСОБА_8