Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 711/2644/16-ц

провадження № 61-505св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

представник відповідача - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк»,

третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк», в особі представника - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк», на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року в складі судді Демчик Р. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року, в складі колегії суддів: Подороги В. М., Василенко Л. І., Демченка В. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк»), третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що 05 вересня 2005 року його було прийнято на посаду директора Черкаської філії АБ «Енергобанк», правонаступником якого є ПАТ «Енергобанк». З 21 березня 2011 року на підставі наказу №110-п від 18 березня 2011 року, його було переведено на посаду директора Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк». В зв'язку з запровадженням в ПАТ «Енергобанк» тимчасової адміністрації, а з 12 червня 2015 року - ліквідаційної процедури, його 17 липня 2015 року на підставі наказу №669-0 від 14 липня 2015 року було звільнено з ПАТ «Енергобанк» у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Під час звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату за травень 2015 року в розмірі 15 733 грн. Зазначена сума коштів була виплачена позивачу 29 грудня 2015 року шляхом зарахування цих коштів на рахунок, відкритий ним в ПАТ КБ «Приватбанк».

Посилаючись на те, що згідно вимог статті 117 КЗпП України з відповідача, а саме ПАТ «Енергобанк», на його користь повинна бути стягнута компенсація за затримку виплати заробітної плати за період з 17 липня 2015 - часу звільнення по 29 грудня 2015 року - день фактичного розрахунку в сумі 121 052 грн 45 коп. без відрахувань податків та обов'язкових платежів, позивач просив суд задовольнити позов.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2015 року по 29 грудня 2015 року в сумі 121 052 грн 45 коп. без відрахувань податків та обов'язкових платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 17 липня 2015 року через запровадженням у ПАТ «Енергобанк» тимчасової адміністрації позивача звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. У день звільнення ОСОБА_1 банкне виплатив йому заробітну плату, а остаточний розрахунок із працівником проведено 29 грудня 2015 року. Оскільки відсутність фінансових можливостей у роботодавця для здійснення розрахунків зі звільненими працівниками не свідчить про відсутність вини та не виключає відповідальності роботодавця, суд дійшов висновку про можливість стягнення на підставі статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку на користь позивача з ПАТ «Енергобанк», який перебуває в процедурі ліквідації.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, ПАТ «Енергобанк», в особі представника - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк», просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Підставою скасування оскаржуваного рішення скаржник вказує те, що у даній справі позовні вимоги позивача до банку, який перебуває в процедурі ліквідації, не відповідають вимогам закону. Спеціальним законодавством, яке регулює питання, пов'язані із забезпеченням ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який передбачає, що з дня призначення у банк, що ліквідується, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб така особа від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Зазначає, що згідно із положеннями чинного законодавства кредитором банку є зокрема фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань. Вказує, що задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію, може бути здійснено виключно у процедурі ліквідації банку, у порядку та черговості, визначеними Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, згідно положень закону будь-які вимоги кредиторів банку мають бути пред'явлені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який вчиняє передбачені законом дії щодо задоволення таких вимог.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих улистопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить відхилити касаційну скаргу та залишити без змін оскаржені рішення, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відсутність коштів у роботодавця не може свідчити про відсутність його вини у порушенні трудових прав позивача та не виключає відповідальності банку. Частиною шостою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження щодо виплати коштів під час тимчасової адміністрації не поширюються на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати. Оскільки вимоги закону щодо остаточно розрахунку порушив саме банк, то середній заробіток за час затримки по день розрахунку має бути стягнуто з ПАТ «Енергобанк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду. 15 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 05 вересня 2005 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Енергобанк».

В зв'язку із запровадженням в ПАТ «Енергобанк» тимчасової адміністрації 27 квітня 2015 року, згідно наказу № 669-о від 14 липня 2015 року, ОСОБА_1 17 липня 2015 року був звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Установлено, що при звільненні позивача відповідач повинен був провести з працівником розрахунок на суму 15 773 грн. Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 29 грудня 2015 року шляхом перерахунку коштів в сумі 15773 грн. на його картковий рахунок в ПАТ «Приватбанк».

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Ураховуючи встановлені судами попередньої інстанції обставини та указані вимоги закону, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 з 29 грудня 2015 року на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки з 17 липня 2015 року по день фактичного розрахунку, оскільки відсутність фінансових можливостей у роботодавця для здійснення у день звільнення працівників розрахунків з ними не свідчить про відсутність вини та не виключає відповідальності роботодавця.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками судів про можливість захисту порушеного права ОСОБА_1 шляхом стягнення указаної позивачем суми середнього заробітку із ПАТ «Енергобанк», який перебуває в процедурі ліквідації з огляду на наступне.

Судами установлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року N 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 лютого 2015 року № 29 щодо запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 13 лютого 2015 року по 12 травня 2015 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 квітня 2015 року № 93 було продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» до 11 червня 2015 року.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року № 11 було запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12 червня 2015 року.

Судами установлено, що станом на час здійснення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 29 грудня 2015 року ПАТ «Енергобанк» перебував у процедурі ліквідації.

Забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банківпередбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким врегульовано відносини що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Указані відносини регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Пунктом 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з пунктом 5-4 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Судами установлено, що ОСОБА_1 має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань, тобто з урахуванням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є кредитором банку.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 17 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Процедура ліквідації банку, наслідки початку процедури ліквідації банку, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації, заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів та інші питання ліквідації банків викладені у розділі VIII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю, банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси, а строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації банку визначені статтею 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пунктів 1, 3, 5, 8 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема: здійснює повноваження органів управління банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів визначені статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вимогами статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачена можливість оскарження до суду рішень, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондомгарантування вкладів фізичних осіб, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання.

Таким чином, ураховуючи зазначені положення закону, які поширюються на відносини між учасниками даної справи та мають для них пріоритетний характер, з моменту запровадження процедури ліквідації у ПАТ «Енергобанк» будь-які питання, що виникають зокрема із порушених прав ОСОБА_1 як колишнього працівника банку мають бути вирішені ним шляхом звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або уповноваженої особи Фонду. За наслідками такого звернення порушене ОСОБА_1 питання має бути розглянуто Фондом гарантування вкладів фізичних осіб або уповноваженою особою Фонду у межах визначених законом повноважень. Рішення за наслідками такого звернення має винести Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважена особа Фонду і таке рішення, у разі незгоди з ним, може бути оскаржене ОСОБА_1 до суду як це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Перебування банку у процедурі ліквідації унеможливлює стягнення коштів на користь кредитора банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судами попередніх інстанцій досліджено докази, з яких вбачається обізнаність ОСОБА_1 про передбачену законом процедуру урегулювання його вимог як кредитора банку шляхом звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а саме: наказ № 669-0 від 14 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи у ПАТ «Енергобанк», який видано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк»; заяву ОСОБА_1 від 14 липня 2015 року про визнання грошових вимог щодо заробітної плати, яка подана ним уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк».

Згідно частини першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Встановивши усі необхідні обставини справи та стягнувши на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з ПАТ «Енергобанк», який перебуває в процедурі ліквідації, суди першої та апеляційної інстанції не застосували закон, який підлягав застосуванню, а саме відповідні положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи зазначене, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року та ухвала апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року підлягають скасуванню з підстав передбачених ст. 412 ЦПК України з ухваленням у справі нового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Енергобанк», третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (станом на момент звернення до суду із даним позовом) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачено статтею 117 КЗпК України. Позивачем у даній справі не порушено питання про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Норми Закону України «Про судовий збір», чинні на момент звернення до суду із даним позовом, не містять положення про звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивача у справах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Енергобанк», третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено, а тому на підставі частини першої статті 141 ЦПК України необхідно покласти на ОСОБА_1: судовий збір у розмірі 1210 грн 52 коп., стягнутий з ПАТ «Енергобанк» рішенням суду першої інстанції; судовий збір у розмірі 1331 грн 57 коп., понесений ПАТ «Енергобанк», в особі представника - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк» у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції; судовий збір у розмірі 1653 грн 60 коп. понесений ПАТ «Енергобанк», в особі представника - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк» у зв'язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк», в особі представника - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк», задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Судовий збір у розмірі 1210 грн 52 коп., стягнутий з публічного акціонерного товариства «Енергобанк» рішенням суду першої інстанції покласти на ОСОБА_1.

Судовий збір у розмірі 1331 грн 57 коп., понесений публічним акціонерним товариством «Енергобанк», в особі представника - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на ОСОБА_1.

Судовий збір у розмірі 1653 грн 60 коп. понесений публічним акціонерним товариством «Енергобанк», в особі представника - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» у зв'язку із розглядом справи у суді касаційної інстанціїпокласти на ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик