Справа: 164/449/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2018 року. ОСОБА_1.

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Токарської І.С.,

з участю секретаря Панасюк Ю.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Маневичі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ЕкономКомфорт про визнання договорів недійсними та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, який обґрунтував тим, що 11 лютого 2017 року між ним та ТОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договори № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17 з додатками № 1, 2. За договорами відповідно до квитанцій № 49, 48, 46 від 11 лютого 2017 року позивачем було сплачено на користь відповідача кошти на загальну суму 14850 гривень, по кожній квитанції, що становить 44550,00 гривень. Крім того, з 1 березня 2017 року по 12 липня 2017 року, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ЕкономКомфорт» було перераховано 4165,65 гривень чистих платежів.За змістом договорів відповідач зобов?язувався за плату вчинити від його імені та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на отримання позики у розмірі 150000 гривень по кожному із договорів. Оскільки відповідної суми позики позивач не отримав, просив суд визнати договори № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17 з додатками № 1, 2 від 11 лютого 2017 року недійсними, стягнути з ТОВ «ЕкономКомфорт» 44550,00 гривень вартості послуг, 4165,65 гривень суми чистих платежів та судовий збір по справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав, просив задовольнити із наведених у ньому підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов заперечив, просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини справи та дослідивши письмові матеріали, суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 626 цього ж Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 вищевказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов?язковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що 11 лютого 2017 року між ним та ТОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договори № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17 з додатками № 1, 2, згідно яких виконавець - ТОВ ,,ЕкономКомфорт зобовязується вчинити дії по копіюванню документів, перевірку достовірності інформації, складання договору щодо участі у програмі ,,Комфорт, надання інформаційних, консультаційних, довідкових послуг з питань участі у програмі та з питань законодавства (а.с. 10-11, 13-14, 16-17, 19-20).

Актами приймання-передачі виконаних робіт від 11 лютого 2017 року підтверджується надання в повному обсязі послуг, передбачених п. 1.1 договорів № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17від 11 лютого 2017 року. Погодившись з умовами щодо оплати наданих послуг саме у такому розмірі, позивач виконав домовленість сторін щодо оплати, передбаченої у розділі І п. 1.1 договорів № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17 від 11 лютого 2017 року (а.с. 9, 12, 15).

Згідно з п. 1.3 договорів замовник доручив виконавцю використовувати суми своїх чистих платежів для формування фонду програми та його розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно умов програми.

В розділі 2 договорів № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17 з додатками № 1 та № 2 від 11.02.2017 року визначено права і обов?язки сторін.

ОСОБА_2, як замовник, зобов?язувався щомісячно сплачувати основний платіж, який включає в себе чистий платіж, за рахунок якого формується фонд програми надання позик та виконавчі витрати, які є платою за послуги, пов?язані з організацією діяльності виконавця (п. 2.1.1 договорів). В додатку № 1 до договору наведено план розрахунків, згідно з яким виконавчі витрати рівні нулю.

Згідно п. 2.1.2 договорів замовник зобов?язаний протягом 5 днів з часу отримання Свідоцтва на право отримання позики сплатити запропоновані платежі та Розподільчий платіж у розмірі, передбаченому у додатку № 1. Лише після отримання Свідоцтва на право отримання позики до обов?язків замовника віднесено підписання додатку № 3, укладення договору позики, а після укладення договору позики - укладення забезпечувальних правочинів (п.п. 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5).

Тобто, у цих пунктах чітко викладено, що укладені договори не є договорами позики, що такий договір буде укладений після виконання певних умов замовником.

Крім того, у договорах передбачено права замовника передавати права і обов?язки третім особам, отримання необхідної інформації стосовно виконання даного договору, достроково сплачувати платежі, обов?язки виконавця, відповідальність сторін, прикінцеві положення.

Дані договори містять посилання на додаток № 2, який являє собою Умови програми ,,Комфорт, які не містять положень, що передбачають сплату процентів за надану позику - тобто отримання доходу внаслідок оформлення договору позики. Договори № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17з додатками № 1 та № 2 від 11 лютого 2017 року не передбачають ні створення груп учасників, ні адміністрування груп, а також присвоєння персонального коду у групі. А тому посилання ОСОБА_2 в позовній заяві на те, що вчинення таких дій було передбачено договором, не відповідає умовам договору.

Крім того, за вищевказаними договорами позивачем на користь відповідача було сплачено 14850 гривень на загальну суму 44550 гривень, а в період з 11 лютого 2017 року по 12 липня 2017 року 4165,65 гривень, що в сумі становить 48715,65 гривень.

В судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що позивач не був позбавлений права вимагати розірвання в односторонньому порядку договору і одержання суми сплачених чистих платежів у повному обсязі згідно розділу 9 Програми.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України ,,Про захист прав споживачів підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 19 Закону України ,,Про захист прав споживачів визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Оскільки зі змісту оспорюваних договорів та системного аналізу усіх їх положень вбачається, що вони викладені у чіткий, зрозумілій формі, без використання двозначних способів інформації, містять усю детальну інформацію, яка необхідна для здійснення свідомого вибору, суд вважає, що немає підстав для застосування положень наведених вище норм права та висновку про вчинення правочинів з використанням нечесної підприємницької практики та обману.

У справі за даним позовом предметом спірних договорів є надання організаційних, правових, консультаційних послуг щодо участі у програмі ,,Комфорт, яка передбачає можливість одержання коштів у позику, а не адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, договори не передбачають створення груп учасників та придбання за рахунок залучених коштів товарів чи послуг з метою їх подальшого перерозподілу. А тому, безпідставними є доводи позивача про те, що договори фактично передбачають надання послуги, яка є фінансовою послугою, у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах відповідно до положень п. 11-1 ст. 4 Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

Разом з тим, зі змісту договорів № 06221, № 06224, № 06225, № 06222/17 з додатками № 1 та № 2 від 11 лютого 2017 року вбачається, що вони не містять умов придбання будь-якого товару, сплати замовником винагороди за надану позику або ж здійснення оплати за зберігання грошових коштів на рахунках виконавця, а розподільчий платіж є оплатою за виконану роботу виконавцем і сплачується лише після виконання такої роботи. Тобто, прибуток відповідач отримує не за надання фінансових послуг, відтак у своїх доводах позивач безпідставно посилається на положення Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд бере також до уваги постанову Верховного суду від 21 лютого 2018 року у справі №806/338/16, відповідно до якої встановлено відсутність у діях ТОВ «Економкомфорт» порушень фінансового законодавства.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А тому, зважаючи на вищевикладене, суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 78, 81, 265, 273 ЦПК України, ст. ст. 626-629 ЦК України, Законом України ,,Про захист прав споживачів, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ЕкономКомфорт про визнання договорів недійсними та стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Маневицький районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 2 листопада 2018 року.

Суддя

Маневицького районного суду ОСОБА_4