Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 314/1866/17Головуючий у 1-й інстанції Кофанов А.В.
Пр. № 22-ц/778/484/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 травня 2017 року

у справі за поданням державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року державний виконавець звернувся до суду із вищезазначеним поданням, в якому просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання зобов'язань, покладених на неї згідно виконавчим листом № 812/9237/12 виданого 28.10.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 677353,92 грн. (солідарно).

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 травня 2017 року (а.с. 19) подання державного виконавця задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1 до виконання зобов'язань, покладених на неї згідно виконавчого листа 812/9237/12 виданого 28.10.2014 року, про стягнення на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором у розмірі 677353,92 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 22-23) просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 49), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 51).

У судове засідання 01 лютого 2018 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи всі особи, які беруть участь у справі, окрім, представника боржника ОСОБА_2 за довіреністю - адвоката Кравченка В.А., не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою боржника відкрито ще до 15.12.2017 року (ухвала апеляційного суду а.с. 49).

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника боржника ОСОБА_2 - Кравченка В.А.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_2- Кравченка В.А., перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, керувався ст. 377-1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, та виходив із наступного.

У державного виконавця перебуває на виконанні виконавчий лист №812/9237/12, виданий 28.10.2014 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором у розмірі 677353,92 грн. У цьому виконавчому провадженні, відповідно до положень ст.ст.3, 4, 24, 25, 26 Закону України "Про виконавче провадження", боржника зобов'язано виконати рішення суду, подати декларацію про доходи та майно, попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей тощо. На даний момент рішення суду не виконано, декларація про доходи та майно боржником не подана.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно ст. 377-1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Порядок розгляду подання встановлений ст. 377-1 ч. 2 ЦПК України, за змістом якої суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Проте, із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув вищезазначене подання державного виконавця за відсутністю останнього і без дослідження матеріалів виконавчого провадження, що є порушенням порядку, встановленого для вирішення вищезазначеного питання.

При вищевикладених обставинах вбачається, що суд першої інстанції у належний спосіб у цій справі не перевірив наявності ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням суду першої інстанції, зокрема умисного та з суб'єктивних причин.

Дійсно, за змістом ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Проте, відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, наявність умислу та обставин, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Однак, ні подання державного виконавця, ні ухвала суду першої інстанції не містить посилання на належні, допустимі докази на підтвердження саме наявності умисного ухилення з суб'єктивних підстав боржника ОСОБА_2 від виконання вищезазначеного рішення суду у вищезазначеному виконавчому провадженні.

Державний виконавець ухилився від явки до суду першої інстанції на розгляд його вищезазначеного подання у цій справі, тим самим ухилився від надання цих належних, допустимих доказів на підтвердження умисного ухилення з суб'єктивних підстав боржника ОСОБА_2 від виконання вищезазначеного рішення суду у вищезазначеному виконавчому провадженні також у судовому засідання.

Хоча за вимогами ст. 377-1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, тобто на час постановлення оскаржуємої ухвали судом першої інстанції у цій справі, яка передбачала розгляд останнього саме за участю державного виконавця, який мав доводити суду першої інстанції у цій справі факт умисного ухилення боржника від виконання рішення суду у вищезазначеному виконавчому провадженні за відсутності для цього об'єктивних підстав.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що матеріали виконавчого провадження державним виконавцем для огляду суду першої інстанції у цій справі взагалі не надавалась, а виділені матеріали останнього, додані державним виконавцем до його подання у цій справі, не містять даних взагалі про те, коли саме боржник ОСОБА_2 отримала копію постанови державного виконавця про відкриття вищезазначеного виконавчого провадження чи отримувала вона останню взагалі; чи вжив державний виконавець всіх можливих заходів для повідомлення боржника про наявність у неї вищезазначеної заборгованості та яких саме; чому при наявності у боржника арештованого у даному виконавчому провадженні майна у вигляді жилого будинку тощо (а.с.7, 13-15), державний виконавець не звертав стягнення на останній з метою виконання рішення суду та погашення заборгованості боржника перед стягувачем у вищезазначеному виконавчому провадженні тощо.

В разі недостатності матеріалів виконавчого для розгляду вищезазначеного подання державного виконавця суд першої інстанції міг витребувати останні у державного виконавця.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Крім того, ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 210 ч. 1 п. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно. Оскільки, остання не містить взагалі мотивів, з яких суд дійшов висновків, а лише містить перелічення обставин, зазначених у поданні державного виконавця, яким суд першої інстанції взагалі не надав будь-якої оцінки.

При вищевикладених обставинах, доводи боржника ОСОБА_2 як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах. Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, що перешкоджає подальшому розгляду цієї справи, в силу вимог ст. 379 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, і підлягає скасуванню з направленням справи (вирішення питання) для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Також встановлено, що боржником ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду було сплачено судовий збір у сумі 320,00 грн. (а.с. 47).

Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи (вирішення питання) для продовження розгляду до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного із розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції у подальшому за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Керуючись ст. ст. 377-1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 2, 371-372, 374, 379, 381-384 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, колегія суддів апеляційного суду

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 травня 2017 року у цій справі скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 05 лютого 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.