Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/13891/16-ц

провадження № 61-16846св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року у складі судді

Литвинової І. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки.

Позовна заява мотивована тим, що 07 грудня 2011 року між ПАТ «Енергобанк» та відповідачем укладений договір № 00-032408-08 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA. Банк відкрив держателю картковий рахунок № НОМЕР_1 та випустив кредитну картку типу Visa Classic. Відповідач порушив умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними, тому позивач звернувся до суду із цим позовом.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Енергобанк» просило стягнути заборгованість за договором у розмірі 298 131,36 грн, у тому числі, заборгованість за кредитом - 88 724,16 грн, заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 125 365,47 грн, заборгованість за штрафами за несанкціонований овердрафт (переліміт) - 45 833,11 грн, заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 3 000,00 грн, заборгованість за процентами 35 208,62 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Енергобанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що дія картки закінчилась у грудні 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у березні 2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Енергобанк» відхилено. Рішення Печерського районного суду м. Києва

від 19 січня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року ПАТ «Енергобанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк дії договору закінчився із строком дії платіжної картки у грудні 2012 року спростовується пунктом 8.1 договору, яким передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до моменту його розірвання в порядку, передбаченому цим договором. При цьому розірвання цього договору з ініціативи держателя можливе лише у випадках, передбачених пунктами 4.5.1, 7.1 договору. Крім того, відповідно до пункту 3.3.3 кредитного договору, передбачено обов'язок ОСОБА_4 у випадку закриття карткового рахунку, закінчення дії цього договору чи розірвання за ініціативою однієї із сторін забезпечити повернення картки до банку протягом трьох банківських днів із дати настання відповідної події. Отже, у зв'язку із тим, що відповідач не повернув банку платіжну картку, строк дії якої закінчився, не ініціював розірвання цього договору, тому в силу пункту 8.1 він залишається діючим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У липні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Енергобанк», в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки при вирішенні цієї справи судами першої й апеляційної інстанцій не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставин у справі надана правильно.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану касаційну скаргу до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 07 грудня 2011 року сторонами у справі укладений договір

№ 00-032408-08, згідно з умовами якого банк відкрив держателю картковий рахунок № НОМЕР_1 у гривні та випустив кредитну картку типу Visa Classic, виконуючи розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених із використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки.

Згідно з пунктом 2.1.1 договору № 00-032408-08 банк відкриває держателю картковий рахунок № НОМЕР_1 у гривнях та випускає кредитну картку типу VISA Classic.

На виконання вказаного пункту договору, позивачем випущена та видана відповідна картка з кінцевим терміном дії - грудень 2012 року, що підтверджується її копією та не заперечується сторонами.

Відповідно до пункту 2.6 договору від 07 грудня 2011 року № 00-032408-08, строк дії кредитної лінії становить один рік із моменту підписання сторонами цього договору. Якщо не пізніше ніж за 45 календарних днів до закінчення терміну дії кредитної лінії, за умови відсутності у держателя простроченої заборгованості за кредитним договором та/або обслуговування карткового рахунку, та жодна із сторін в установленому договором порядку не заявить про припинення строку дії кредитної лінії, термін дії кредитної лінії продовжується на той же строк і на тих же умовах.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК Українивстановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, дія картки закінчилась у грудні 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у березні 2016 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що строк дії договору не закінчився, оскільки пунктом 8.1 договору передбачено, що він набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до моменту його розірвання в порядку, передбаченому цим договором, не заслуговує на увагу, оскільки після закінчення строку дії картки банк не надсилав користувачу нової, а отже, договір не був продовжений на новий термін та закінчився із закінченням строку дії кредитної картки, а саме у грудні 2012 року.

У постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14

№ 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик