АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Харків

Справа № 638/1110/14-ц

Провадження № 22-ц/790/119/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.,

а участю секретаря: Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Канавець С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Канавець Сергій Володимирович про визнання заповіту недійсним та анулювання державної реєстрації права власності, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, постановлене 03 квітня 2017 року, під головуванням судді Штих Т.В., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Канавець Сергій Володимирович про визнання заповіту недійсним та анулювання державної реєстрації права власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що батько позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та рідна мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, були рідним братом та сестрою. З урахуванням стану здоров'я сестер ОСОБА_8 та ОСОБА_5 батько позивача в кінці 90-х років допоміг сестрам отримати ізольовану квартиру за адресою: АДРЕСА_1, оскільки сім'я проживала в аварійному будинку по АДРЕСА_2. Ці факти встановлені судовим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.03.2012 р. по справі №2-о-460/11. Судовим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.03.2012 р. по справі №2-0-460/11 крім того встановлено факт родинних відносин між позивачем та ОСОБА_7, ОСОБА_5, а також той факт, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 страждали стійкими психічними хворобами.

Згідно висновку судово-психічної експертизи №298 від 08.04.2011р. ОСОБА_7 страждає стійким психічним захворюванням. Відповідно до листа КЗОЗ «ХМПНД №3» N9751 від 01.02.2012 р. ОСОБА_7 надглядається з 2010 року у них з приводу судинної деменції, а ОСОБА_5 спостерігається з 1978 року з приводу імбецильності.

У зв'язку із наведеним позивач вважає, що заповіт, який складено наче б то від імені ОСОБА_5 є недійсним, тому, що вона не могла віддавати звіт своїм діям. Просить визнати заповіт від 07.09.2005 р., посвідчений ПН ХМНО Канавець С.В. за реєстровим номером 1797- недійсним, а також анулювати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, здійснену 26.07.2006 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано заповіт від 07.09.2005 року, посвідчений ПН ХМНО Канавець С.В. за реєстром № 1797 від імені ОСОБА_5 - недійсним. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судовх витрат.

Визнаючи заповіт недійсним суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_5 було відсутнє волевиявлення на підписання заповіту, оскільки вона мала стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; ОСОБА_5 не контролювала своїх емоцій, невиразно вимовляла слова, систематично проходила курс лікування, мала фізичні ваду (ваду зору), страждала на психічний розлад, а тому і не могла усвідомлювати свої дії і виражати волю, нотаріус не з'ясував її стан здоров'я, ОСОБА_5 не мала можливості писати та читати, не мала освіти, їй не зачитували заповіт вголос, у заповіті відсутні зазначення заповідального відказу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним заповіту та ухвали нове, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на те, що суд в своєму рішенні послався на висновок судово-психіатричної експертизи №298 від 08.04.2011 року, який стосується не ОСОБА_5, а виключно її сестри ОСОБА_7 Зазначає, що судом залишено поза увагою клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 знала про те, що ОСОБА_5 померла в 2005 році та мала можливість дізнатися про її заповіт. Наполягає, що позивачем не надано до суду будь-яких медичних документів, які підтверджують не тільки недієздатність ОСОБА_5, але відсутні і медичні документи, які б підтверджували проходження нею лікування і фахову постановку самого діагнозу психічного захворювання та ступінь його тяжкості, яка може унеможливлювати розуміння ОСОБА_5 значення своїх дій.

ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечувала, погоджувалась із рішення суду першої інстанції. Вказувала на ті самі доводи, якими обґрунтовувала позовні вимоги. Зазначала, що про наявність заповіту ОСОБА_5 дізналася лише у 2011 році, коли звернулася до правоохоронних органів з приводу дій ОСОБА_2, тому позовна давність не є пропущеною. Звертала увагу на той факт, що із діагнозом, встановленим ОСОБА_5, остання у будь-якому разі не могла розуміти значення своїх дій, тому не можна вважати, що вона мала волевиявлення на складання заповіту на користь відповідача.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.06.2005 року, виданого відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Харківського міськвиконкому за реєстром №1-05-247959-111-1, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29.05.2006 р. сестрам ОСОБА_8 та ОСОБА_5 за життя в рівних частках, належала ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.03.2012 р. по справі №2-о-460/11 встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 які доводяться ОСОБА_1 двоюрідними сестрами. Так, батько позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та рідна мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, були рідним братом та сестрою.

07.09.2005 р. приватним нотаріусом Харківської міського нотаріального округу Канавець С.В. в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був посвідчений заповіт, за змістом якого ОСОБА_5 заповідає все своє майно ОСОБА_2. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 1797.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_7.

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, 15.06.2006 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну заповідачу ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2013 року над недієздатною ОСОБА_7, яка доводиться рідною сестрою ОСОБА_5 - встановлена опіка, опікуном призначена ОСОБА_2

Відповідно до ст.1233, 1234, 1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (ч. 2 ст. 1247 ЦК України). Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Таким чином, для визнання правочину (заповіту) недійсним з наведених вище підстав необхідним та обов'язковим є встановлення того факту, що саме в момент укладення спірного правочину (складання заповіту), а не в будь-який інший момент, особа, яка його уклала (склала), не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідками не можуть бути, як встановлено ч. З ст.1253 ЦК України, нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім*ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт, а також з урахуванням вимог ст. 9 ЗУ «Про нотаріат» і працівники нотаріальної контори. Відомості про особу свідків згідно ч.6 ст.1253 ЦК України, п.158 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» заноситься у текст заповіту.

Частиною другою цієї статті передбачено, що у випадках, встановлених абзацом 3 ч.2 ст.1248 і ст. 1252 ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Відповідно до абзацу 3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач, через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Колегія суддів вважає, що висновків про те, що ОСОБА_5 на час підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, ці обставини суд першої інстанції вважав встановленими, між тим, вони залишились не доведеними належними та допустимими доказами.

Позивач звертала увагу на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.03.2012 р. по справі №2-0-460/11 окрім факту родинних відносин між позивачем та ОСОБА_7, ОСОБА_5, встановлено також той факт, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 страждали стійкими психічними хворобами, посилалася на висновок судово-психічної експертизи № 298 від 08.04.2011 р., згідно якого ОСОБА_7 страждає стійким психічним захворюванням.

Між тим, наявність стійкої психічної хвороби беззаперечно не свідчить про те, що особа неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для вирішення такого питання потрібні спеціальні знання.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Доказування, а отже і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_5

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 06 липня 2015 року № 590, дати однозначну категоричну оцінку психічного стану ОСОБА_5 та визначити її прогностичні та критичні здібності, визначити її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складення оспорюваного заповіту не виявилося можливим. (а. с. 6-8 том 2)

Позивач та її представник вважали, що зазначений висновок був зроблений експертами передчасно, оскільки суд направив справу для проведення експертизи до отримання всіх необхідних медичних документів.

Колегією суддів була призначена посмертна судово-психіатричної експертиза для проведення якої були надані всі матеріали справи та допитані свідки.

Так, матеріали справи містять лист КЗОЗ «ХМПНД №3» N9751 від 01.02.2012 р., згідно якого ОСОБА_7 надглядається з 2010 року у них з приводу судинної деменції, а ОСОБА_5 спостерігається з 1978 року з приводу імбецильності.

Згідно відповіді КЗОЗ «ХМПНД» № 751 від 01.02.2012 року ( т. 1 л.д. 10) ОСОБА_5, 1944 року народження спостерігалась в диспансері з 1978 року з приводу імбецильності. З 1991 року за медичною допомогою не зверталась.

Згідно відповіді КЗОЗ «ОПНД» № 0999 від 06.05.2015 року (т. 1 л.д. 238) ОСОБА_5 за допомогою в їх заклад не зверталась, на обліку не перебувала.

Згідно відповіді КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 26» № 1711 від 15.10.2014 року (т. 1 л.д. 134) амбулаторна карта ОСОБА_5 в їх архіві відсутня, з медичною допомогою в поліклініку не зверталась, свідоцтво про смерть поліклініка не видавала (т. 1 л.д. 244).

Згідно відповіді № 10 від 27.05.2015 року КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» міжрайонна спеціалізована медико-соціальна експертна комісія № 2 (т. 1 л.д. 252) ОСОБА_5 в період з 2000 року до моменту смерті комісією не розглядалась.

Згідно відповіді УПФУ в Дзержинському районі м. Харкова № 12615-02/16 (т. 2 л.д. 106) ОСОБА_5 перебувала на обліку з 11.08.1966 року по 30.11.2005 року та отримувала пенсію по інвалідності, як інвалід з дитинства другої групи.

Згідно копії довідки серії ЛН № 552127 з висновком ВТЕК ОСОБА_5 була оглянута 30.05.1966 року, діагноз: «Олигофрения в степени глубокой дебильности. Вторая группа инвалидности, инвалид с детства. Может выполнять надомный труд».

Згідно копії довідки серії К-73 № 334312 з висновком ВТЕК (т.2 л.д. 109) ОСОБА_5 була оглянута 03.06.1975 року, діагноз: «Олигофрения в степени выраженной дебильносты на грани имбецильности. Вторая группа инвалидности, инвалид с детства. Нетрудоспособна. Инвалидность установлена бессрочно».

Відповідно до довідки з висновком ВКК поліклініки № 1 ТМО Дзержинського району від 16.09.1994 року (т.2 а.с. 111) ОСОБА_5 інвалід другої групи з дитинства (по психічному захворюванню), потребує постійного стороннього догляду.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_11, вона є племінницею ОСОБА_5, яка самого народження була розумово хворою людиною, повністю безграмотна, схильна до навіюваності. Вона не розуміла, що таке документи, не розуміла реального життя, не могла назвати дати свого народження, не пам'ятала своїх родичів, не могла підтримати діалогу, мала інвалідність.

З пояснень свідка ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_5, яка є її двоюрідною сестрою, була хворою з дитинства, не вміла ні читати, ні писати, була не такою як усі, не могла самостійно доглядати за собою, до неї приходила соціальний робітник та допомагала їй.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона приносила сестрам ОСОБА_5 пенсію, першою отримувала та підписувалась ОСОБА_12, потім виходила ОСОБА_5, їй показували де потрібно розписатись, оскільки нечітко було видно, де підписувати, вона підписувалась, ставила дату та отримувала гроші. ОСОБА_5 була доброю, уважною, завжди всміхнена, нічим не відрізнялась від інших людей.

З пояснень свідка ОСОБА_14 вбачається, що вона знала сестер ОСОБА_5, в гості заходила рідко, вказувала на те, що ОСОБА_5 була адекватною, нормальною людиною.

Зазначена медична документація була досліджена експертами, проаналізовані показання свідків, між тим, достатніх підстав вважати, що ОСОБА_7 в момент вчинення правочину була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними експерти не знайшли.

Так, згідно висновку судово-психіатрічної експертизи № 907 від 13.12.2017 року, яка була проведена за ухвалою суду апеляційної інстанції вирішити питання щодо психічного стану здоров'я ОСОБА_15 не вбачається можливим.

Позивач наполягала, що визнаючи заповіт недійсним суд першої інстанції зазначив у рішенні, що нотаріус не з'ясував стан здоров'я ОСОБА_5, їй не зачитували заповіт вголос, у заповіті відсутні зазначення заповідального відказу.

Із пояснень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Канавець С.В. вбачається, що заповіт від імені ОСОБА_5 ним було посвідчено в суворому дотриманні статей 1233-1236, 1253 Цивільного Кодексу України. Канавець С.В. наполягає, що на час укладення та посвідчення заповіту ОСОБА_5 була зрячою, грамотною та письменною, про що свідчить підпис заповідача на заповіті в присутності свідків, також мала повну дієздатність, самостійно вказала на бажаного спадкоємця ОСОБА_2, розуміла юридичні наслідки заповіту, адже бажала зробити розпорядження на випадок смерті, а не перехід права власності за договором дарування, купівлі-продажу, довічного утримання, наслідки яких роз'яснювалися нотаріусом та були зазделегіть відомі самому заповідачу. Канавець С.В. вказує, що заповіт посвідчено у суворому виконанні ч.2 ст.1247 ЦК України, якою вимагається особисте підписання заповіту заповідачем, що і було виконано на самому заповіті; згідно з ч. 1 ст.1253 ЦК України заповіт на бажання заповідача був посвідчений при свідках; при посвідченні заповіту перед самостійним підписанням заповідачем, заповіт був прочитаний вголос і самим нотаріусом і запрошеними заповідачем свідками ОСОБА_9, ОСОБА_10, про що вказано в тексті заповіту.

Зазначені пояснення нотаріуса не спростовані належними та допустимими доказами.

Діючим законодавством на нотаріуса не покладено обов'язку встановлювати діагноз захворювання, а вимагається перевірка цивільної дієздатності заповідача, свідків, а в разі необхідності зазначення в заповіті факту неможливості заповідача підписати заповіт власноручно.

Відсутність заповідального відказу у заповіті не є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки заповідальний відказ це право заповідача (ч. 1 ст. 1237 ЦК), яким він може скористатися за бажанням.

Доводи позивача та висновки суду про те, що ОСОБА_5 не зачитували заповіт вголос нічим не підтверджені, спростовуються змістом заповіту.

Так, із змісту заповіту вбачається, що він був записаний нотаріусом зі слів заповідача, на особисте прохання ОСОБА_5 заповіт був прочитаний нотаріусом вголос в її присутності та в присутності запрошених нею свідків. Заповіт власноручно підписано заповідачем в присутності нотаріуса та в присутності запрошених нею свідків, які також в голос прочитали заповіт та підписали його.

Вчинення померлою ОСОБА_5 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, на час укладення заповіту спадкодавець не була визнана недієздатною, її дієздатність була перевірена нотаріусом. Оскільки зворотного не доведено, колегія суддів вважає, що заповіт посвідчено у встановленому законом порядку, тобто було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення заповіту, волевиявлення заповідача було вільним, обґрунтованим і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, на показання яких посилається ОСОБА_1 є родичами тому зацікавлені у вирішенні справи на користь позивача. Показання цих свідків суперечать показанням інших свідків, які не є зацікавленими у вирішенні справи.

Враховуючи вказані вище висновки експертів, ті обставини, що показання свідків суперечать один одному, а медична документація не містить об*єктивного опису психічного стану ОСОБА_5, колегія суддів вважає, що недоведеним залишився той факт, що в момент вчинення правочину ОСОБА_5 була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, отже відсутні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Отже рішення суду першої інстанції ґрунтується на доводах позивача, які не підтверджені належними та допустимими доказами та на припущеннях суду.

Крім того, судом першої інстанції не перевірено, а матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 Факт родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 встановлений рішенням суду, сам по собі, за відсутності даних про прийняття спадщини у передбаченому законом порядку, ще не надає ОСОБА_1 права на спадщину після смерті ОСОБА_5 Отже відсутні підстави вважати, що оспорюваним правочином взагалі порушені права ОСОБА_1

За таких обставин, помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права,

Колегією суддів не встановлено обставин, які потребували б постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 07.09.2005 року, посвідченого ПН ХМНО Канавець С.В. за реєстром № 1797 від імені ОСОБА_5 - скасувати, у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати, судові витрати понесені ОСОБА_1 в суді першої інстанції залишити за її рахунок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору понесені за подання апеляційної скарги 268 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова

Повне судове рішення складено 02 березня 2018 року