АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 715/9/16-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичан А.І.,

секретар: Ковальчук Н.О.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року, ухваленого під головуванням судді Маковійчук Ю.В., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та Світлак (після зміни прізвища - Литвиненко) Т.П., третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсними договорів дарування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1966 року по 5 грудня 2012 року. За цей час ними було придбано незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходиться по вул. Н.Яремчука, 9 в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області на земельній ділянці площею 0,1589 га, право власності на яку оформлено на відповідача. Будівництво вказаного будинку було завершено сторонами під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя та їх спільної праці. 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарував вищевказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_3, яка є дочкою подружжя. 16 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 також і земельну ділянку.

Провадження №22-ц/794/1088/18 Категорія 5

Укладаючи вказані договори, ОСОБА_2 порушив її право власності, так як вона не давала згоди на відчуження майна, яке вважає спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Враховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила:

-визнати житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 190,7 кв.м, які розташовані за вищевказаною адресою, та земельну ділянку площею 0,1589 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2;

-визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки;

-визнати за нею право власності на 40/100 частин приміщення в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: на підвальному поверху: вхід в підвал № 1, площею 7,90 кв.м, приміщення № ІІ, площею 9,70 кв.м, приміщення № VI, площею 12,60 кв.м; на першому поверсі: частина коридору № 1-2, площею 2,80 кв.м, кімната № 1-5 площею, 16,4 кв.м, кімната № 1-6 площею 13,7 кв.м, кімната № 1-7, площею 13,4 кв.м, ванна кімната № 1-8, площею 1,60 кв.м, а всього приміщень загальною площею 78,1 кв.м;

-залишити в спільному користуванні з відповідачем будівлі та споруди, а саме: вбиральню літера «Б», колодязь під № 1, огорожу під № 2, вигрібні ями;

-виділити їй в натурі земельну ділянку площею 0,0553 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

-залишити у спільному користуванні з відповідачем частину земельної

ділянки площею 0,0483 га;

-стягнути з ОСОБА_2 на її користь різницю вартості реальної частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в сумі 138 164 грн.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позову і просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що він придбав недобудований житловий будинок за свої кошти та проводив будівництво сам після розірвання шлюбу, а його дружина участі у будівництві не приймала, коштів не давала. Всі документи на будинок і землю він отримав законно, тому мав право подарувати своє власне майно дочці. Земельна ділянка була ним приватизована, тому є його особистою власністю і поділу не підлягає.

Відповідач ОСОБА_3 також просила відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що мати не брала участі у будівництві спірного будинку, все майно належало її батьку, тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Визнано, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями та спорудами, які розташовані по вул. Н.Яремчука, № 9 в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області, є спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарським будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від 12 листопада 2015 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 40/100 частин приміщень в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться вищевказаною адресою, та виділено їй на підвальному поверсі: вхід в підвал № І, площею 7,90 кв.м, приміщення № II, площею 9,70 кв. м, приміщення № VI, площею 12,60 кв. м; на першому поверсі: частина коридору № 1-2-1, площею 2,80 кв. м, кімната № 1-5, площею 16,40 кв.м, кімната № 1- 6, площею 13,70 кв.м, кімната № 1-7, площею 13,40 кв.м, ванна кімната № 1-8, площею 1,60 кв.м, всього приміщень загальною площею 78,10 кв.м.

Залишено в спільному користуванні по 1/2 частці будівель та споруд, а саме: убиральню літера «Б», колодязь під № 1, огорожу під № 2, вигрібні ями.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться вищевказаною адресою, припинено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1589 га з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована вул. Н.Яремчука, № 9 в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, серія та номер 9331, НАР 633422, НАР633423 від 16 листопада 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0553 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:005:0175, яка розташована в с. Чагор по вул. Н.Яремчука, № 9 Глибоцького району Чернівецької області відповідно до 1 варіанту розподілу земельної ділянки.

Залишено в спільному користуванні частину земельної ділянки площею 0,0483 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:005:0175, яка розташована в с. Чагор по вул. Н. Яремчука, № 9 Глибоцького району Чернівецької області.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості реальної частки житлового будинку з належними до нього господарським будівлями та спорудами в сумі 138 164 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_5 від імені відповідачів подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає не в повному обємі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що перебуваючи у шлюбі, сторони 19 січня 1995 року придбали незавершений будівництвом житловий будинок по вул. Н.Яремчука, 9 в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області. Будівництво будинку було завершено під час перебування сторін у шлюбі. Вказане нерухоме майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Про те, діючи всупереч вимогам закону, ОСОБА_2 одноособово розпорядився належним сторонам на праві спільної сумісної власності майном без згоди позивача, про що знала ОСОБА_3

Так як до позивача переходить право власності на частку в житловому будинку, то до неї також переходить право власності на ідеальну частину земельної ділянки. Договір дарування земельної ділянки укладений без згоди позивача ОСОБА_1, а тому він підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів в цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 серпня 1966 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-МИ № 084706 (а.с.18 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.19 т.1).

Під час шлюбу 19 січня 1995 року ОСОБА_2 придбав незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходиться по вул. Н.Яремчука, 9 в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №19 (а.с.20-21 т.1). Будівництво вказаного будинку до стану можливого проживання в ньому було завершено під час перебування сторін у шлюбі, а ОСОБА_2 в 2010 році перейшов проживати до нього, що було визнано під час апеляційного розгляду відповідачем ОСОБА_3 Доводи апеляційної скарги через відсутність належних та допустимих доказів цієї встановленої обставини не спростовують.

9 жовтня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45737284 від 16 жовтня 2015 року (а.с.105 т.1).

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 45736975 від 16 жовтня 2015 року вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.106 т.1).

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №195577 від 22 червня 2005 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1589 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.22 т.1).

На підставі договору дарування від 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться по вул. Н.Яремчука, 9 в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області, а на підставі договору дарування від 16 листопада 2015 року земельну ділянку площею 0,1589, кадастровий номер :01:005:0175, на якій знаходить зазначений вище житловий будинок (а.с.101-102, 122-123 т.1).

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Також з матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу у листопаді 2015 року ОСОБА_2 здав будинок в експлуатацію та зареєстрував право власності за собою, однак, виходячи із того, що спірний будинок був побудований сторонами під час шлюбу (що належними та допустимими доказами не було спростовано відповідачем ОСОБА_2І.), то реєстрація прав на нього лише на одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції вірно відхилено посилання ОСОБА_2 на те, що будинок є його особистою власністю, так як придбаний був та збудований на його зароблені гроші та кошти, які він позичав у своїх знайомих, зокрема, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а його дружина ніяких коштів на будівництво ніколи не давала, оскільки такі є безпідставними в силу вимог ст.60-61 СК України.

Таким чином, віднесення набутого за кошти від заробітної плати одного з подружжя до спільної сумісної власності також презюмується законом та не залежить від відсутності в іншого подружжя доходу. А тому, майно, яке було придбане за рахунок заробітної плати одного із подружжя є спільною сумісно власністю подружжя. З матеріалів справи також вбачається, що позивачка займалася веденням домашнього господарства, згідно записів трудової книжки вона працювала, була на роботі в Італії.

Отже, спірне майно, набуте за рахунок заробітної плати ОСОБА_2 згідно ч.2 ст.61 СК України не належить до його особистої власності, будь-яких договорів з ОСОБА_1 щодо спільного визначення іншого його статусу не надано, а з набуттям його під час шлюбу із джерел, які не входять в перелік ст.57 СК України, закон передбачає віднесення до спільного майна подружжя, отже, будинок є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу.

Про те, задовольняючи вимоги щодо поділу спільного майна подружжя суд допустив порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення в цій частині.

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи №381 від 24 травня 2016 року було запропоновано два варіанти поділу спірного майна подружжя (а.с.168-212 т.1). Інших варіантів відповідачами запропоновано не було, а при запереченні таких варіантів поділу правом на призначення відповідної експертизи відповідачі не скористалися.

При зверненні до суду ОСОБА_1 просила поділити житловий будинок з господарськими будівлями згідно першого варіанту розподілу, з урахуванням висновку будівельно-технічної експертизи №381 від 24 травня 2016 року, тому враховуючи те, що відповідач не довів можливість інших варіантів розподілу спірного майна, а частка позивача буде меншою від половини, у звязку з чим колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції варіантом поділу.

Про те, виділивши позивачу належну частку в майні суд першої інстанції припинивши право на спільну сумісну власність на усе майно не визначив, яке майно виділено іншому з подружжя, що є наслідком зміни рішення шляхом доповнення його резолютивної частини.

Відносно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів дарування житлового будинку по вул. Н.Яремчука, 9 в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області від 12 листопада 2015 року та земельної ділянки площею 0,1589 за адресою в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області від 16 листопада 2015 року, укладених між ОСОБА_2І і ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про їх задоволення виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майно вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

З аналізу викладених норм можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Так, набувачем майна за оспорюваним договором була донька сторін ОСОБА_3, яка повинна була бути обізнаною про час створення спірного майна та участь батьків в цьому під час перебування в шлюбі.

Також вірними є висновок суду першої інстанції щодо непоширення правил спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1589 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в с.Чагор по вул. Н.Яремчука, №9 Глибоцького району Чернівецької області, оскільки остання набута ОСОБА_2 згідно рішення 13 сесії 24 скликання Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 01 червня 2004 року за №189-13/2004 в порядку приватизації, що в силу вимог ст.57 СК України (в ред. на час набуття) є особистою власністю ОСОБА_2

Про те, ч.1 ст.377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Крім того, нормами Сімейного кодексу презюмується право спільної сумісної власності, отже якщо до позивачки перейшло право власності на частку в житловому будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, то згідно ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України до неї переходить і право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна їй для обслуговування.

Вирішуючи дану вимогу слід враховувати розяснення, наведені в постанові Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». У пункті 18-2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про визнання права одного з подружжя на частину земельної ділянки, отриманою іншим в порядку приватизації і яка не входить в межі, необхідні для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, суперечить вищевказаним нормам, що є наслідком скасування рішення в частині задоволення вимог щодо земельної ділянки.

За цими правилами при набутті ОСОБА_1 права на частку в житловому будинку вона набуває прав на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування, що належним для цієї мети за висновком судової експертизи при І варіанті розподілу (а.с.190) є 0,0483 га. Про те, варіанти розподілу земельної ділянки, на відміну від поділу будинку, не відображають розміри та межі відповідно до варіантів розміщеного на ній виділеного майна кожному співвласнику, що при незначному відхилені від рівності часток в будинку дозволяє визнати право ОСОБА_1 на ідеальну частку на земельну ділянку під будинком рівно частці ОСОБА_2

В силу ч.1,4 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Оскільки в складі подарованої земельної ділянки лише частка належить одному з подружжя, про те без її поділу шляхом формування окремого обєкту цивільних прав інша частина залишатися у власності обдарованого не може, що є підставою для визнання договору дарування спірної земельної ділянки в цілому з підстав, визначених вище при визнанні недійним договору дарування будинку.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права при залишенні у спільному користуванні по ? частці будівель і споруд, які знаходяться за адресою по вул. Н.Яремчука, 9 в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області, є обґрунтованими, оскільки вони є приналежною частиною до основної речі, отже при визнанні права спільної власності на основну річ не можуть залишатися у особистій власності її складові. Про те, їх виділ за цільовим призначенням для обслуговування будинку призведе до унеможливлення використання за призначенням, а рівний поділ їх в ідеальних частках з припиненням права спільної сумісної власності не порушує норм ст.372 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині поділу будинку та визнання недійсними договорів дарування є обґрунтованим та відповідає закону, а в частині залишення майна в спільному користуванні та розвязання спору щодо земельної ділянки постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є наслідком часткового задоволення апеляційної скарги та скасування в цій частині рішення з ухваленням нового згідно викладених вище обґрунтувань.

Частиною 1 ст.376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, крім іншого, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Доповнити резолютивну частину рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року після абзацу 4 абзацом наступного змісту.

Залишити за ОСОБА_2 право власності на 60/100 приміщень в житловому будинку №9 по вул. Н.Яремчука в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області з господарськими будівлями і спорудами, а саме виділивши йому приміщення підвалу, 1-поверху і мезоніну: ІІІ приміщення площею 5,60 кв.м.; IV приміщення площею 9,20 кв.м.; V приміщення площею 8,60 кв.м.; 1-1 коридор площею 8,70 кв.м.; 1-2 частину коридору площею 5,90 кв.м.; 1-3 кухню площею 16,20 кв.м.; 1-4 кухню площею 10,10 кв.м.; 1-9 сходову клітину площею 5,70 кв.м.; 1-10 коридор площею 15,80 кв.м.; 1-11 кімнату площею 13,30 кв.м.; 1-12 ванну площею 1,90 кв.м.; 1-13 кімнату площею 11,60 кв.м, залишивши право на господарські споруди та будівлі, а саме літ.»Б» - убиральня, літ.№1 колодязь, літ.№2 огорожа та літ.№3 вигрібні ями по ? в ідеальних частках за ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року в частині залишення в спільному користуванні господарських споруд, земельної ділянки та визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0553 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:005:0175, яка розташована в с. Чагор по вул. Н. Яремчука, № 9 Глибоцького району Чернівецької області відповідно до 1 варіанту розподілу земельної ділянки скасувати та в частині вимог щодо земельної ділянки ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по ? в ідеальних частках на 0,0483 га в складі земельної ділянки за кадастровим номером :01:005:0175, яка розташована в с. Чагор по вул. Н. Яремчука, № 9 Глибоцького району Чернівецької області, необхідної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В іншій частині позовних вимог щодо земельної ділянки відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий підпис /ОСОБА_8/

Судді підписи /ОСОБА_9, ОСОБА_10/