ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року, ухваленого в складі судді Шевченко Т.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 03 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 770АІ1, за умовами якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 414 488 грн., а останній зобов'язався повернути їх до 02 грудня 2019 року включно зі сплатою процентів в розмірі та на умовах, визначених цим договором.

Позивач зазначав, що його права, як споживача банківських послуг, порушені відповідачем як до моменту укладення вказаного кредитного договору так і в процесі його виконання. Вказував, що під час укладення договору відповідач приховав від позивача інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позивачем свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту,яку позивач сплатив би відповідачу, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договорі кількості таких платежів.

Також позивач зазначає, що лише за перший рік дії договору відповідач самостійно без належного попередження позивача збільшив процентну ставку за кредитом та незаконно списував з поточного рахунку позивача платежі за процентами. Станом на 03.03.2017 відповідачем списано з рахунку позивача 464 296,04 грн., в тому числі 217 577,04 грн. сплати відсотків за кредитом.

Справа № 752/455/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/331/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Крім того, позивач не отримував жодного письмового повідомлення про зміну процентної ставки згідно п. 2.7 договору, яким передбачено, що базова процентна ставка кредитування є змінною, її розмір встановлюється кредитором 01 грудня, починаючи з дати укладення договору.

Також наголошував на тому, що на час укладення кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Позивач просив визнати недійсним кредитний договір,укладений між ним та банком,а також зарахувати сплачені станом на 03.03.2017 позивачем як відсотки за кредитом 217 577,04 грн. в рахунок погашення тіла кредиту.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказував, що не підписував будь-яких додатків та графіків до договору, а відповідач відмовився надати копії Додатку № 2 та Додатку № 3 до кредитного договору, в яких зазначається сукупна вартість кредиту, процента ставка та абсолютне подорожчання кредиту, посилаючись на банківську таємницю.

Зазначав, що факт приховання банком важливої інформації перед укладенням договору, невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов фактично є введення в оману позивача.

Також звернув увагу суду на те, що банком порушено положення п. 2.7 кредитного договору та не було повідомлено позивача про зміну процентної ставки.

Не погодився та вважав передчасним висновок суду щодо закінчення строку позовної давності, мотивуючи тим, що позивач лише у липні 2017 року , в момент подачі позову банком, дізнався про те, що банк списував відсотки за кредитним договором в розмірі 23% , а не 19%, а відтак вважав, що строк позовної давності ним не пропущений.

Враховуючи наведене, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 03 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 770АІ1, за умовами якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 414 488 грн.(а.с. 8-15).

Відповідно до п. 1.1. договору процентна ставка встановлюється в розмірі 23 % річних на перший річний період користування кредитом.

Доводи позовної заяви ОСОБА_2 зводяться до того, що банком введено в оману позичальника при укладенні договору, приховавши інформацію щодо кінцевого розміру сукупної вартості кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні спірного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов, позивачем підписано договір та додаткові угоди, а відтак відсутні підстави вважати, що банком були запропоновані несправедливі умови кредитування та введено в оману позичальника. Крім того, судом першої інстанції зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання кредитного договору недійсного в частині, що міститься третейське застереження.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порядку ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, про що свідчить проставлений ним особисто підпис як в кредитному договорі так і в додаткових угодах до нього.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не був ознайомлений із Додатком № 2 до кредитного договору спростовується наявними в матеріалах справи доказами, оскільки підпис позивача наявний у вказаному Додатку (а.с. 58-59).

Також колегією суддів надано оцінку тому факту, що позивач виконував умови кредитного договору щодо погашення заборгованості протягом тривалого часу, що підтверджується довідкою банку від 28.04.2017 (а.с. 19-20), що у свою чергу, свідчить про погодження та прийняття істотних умов. Крім того, будь-яких додаткових вимог щодо умов спірного договору позивачем заявлено не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про надання банком необхідної інформації, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та його складових, а позивач при укладення договору розумів та погодився із вказаними умовами кредитування.

Дана угода підписана сторонами, а відтак згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, доводи ОСОБА_4, викладені у позовній заяві щодо недійсності третейського застереження, яке міститься в кредитному договорі.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, відповідно до якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Законом України «Про захист прав споживачів» визначається, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, дана справа не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Правильним є висновок суду про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог про визнання кредитного договору недійсним в сатині, що міститься третейське застереження, оскільки обставини на які посилається позивач були відомі йому під час укладення договору, відтак перебіг позовної давності розпочався з наступного дня за днем укладення кредитного договору, тобто з 04.12.2012.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 27 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю протягом трьох років. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із позовом після спливу строку позовної давності, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді