Справа № 204/7606/17
Провадження № 2/204/340/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2018 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, яку уточнила 15 січня 2018 року, в якій, з урахуванням заяви про виправлення описки у позові від 12 лютого 2018 року, просила стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 33 372,92 грн., а також судовий збір у розмірі 652,34 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що ОСОБА_1 з метою покупки квартири 03 грудня 2014 року уклала ОСОБА_3 з відповідачем на надання посередницьких послуг на ринку нерухомості. В якості задатку за вказаним договором позивач передала відповідачу 1 000,00 дол. США. Вказаний договір було укладено у письмовій формі, але його було фізично знищено (розірвано) відповідачем через небажання повертати задаток за цим договором. Послуги за зазначеним договором відповідачем позивачу надано не було. 05 грудня 2014 року позивач уклала з відповідачем ОСОБА_3 № 51114 на надання посередницьких послуг на ринку нерухомості. Обовязки та права Виконавця (відповідача) за цим Договором від 05.12.2014р. визначено п. 2.1. Договору. У відповідності до п.п. 2.1. Договору від 05.12.2014р. Виконавець зобов'язується надати Замовнику (позивачу) такі послуги: консультаційні та інформаційно-довідкові послуги на ринку нерухомості, демонстрацію обєктів нерухомості, що відповідають вимогам Замовника, посприяти при підготовці технічної документації на об'єкт нерухомості, що необхідна для оформлення договору купівлі-продажу, представлення інтересів Замовника при укладанні договору купівлі-продажу обєкта нерухомості. За цим Договором від 05.12.2014р. для укладання договору купівлі-продажу квартири позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 дол. США., що знайшло своє відображення у 2.2.3 Договору від 05.12.2014р., який скріплено підписами позивача та відповідача. За умовами Договору від 05.12.2014р., зазначені грошові кошти при укладанні попереднього договору купівлі-продажу виступали забезпеченням виконання зобов'язання позивача за Правочином (п. 11.), що відповідає за своїм змістом поняттю завдаток, передбаченому ч. 1 ст. 570 ЦК України. Підпунктами 3.1 та 3.2. Договору від 05.12.2014р. визначено, що у разі якщо договір купівлі-продажу обєкта не буде підписано з вини продавця, то Виконавець зобовязуються вернути задаток Замовнику. 05 березня 2015 року позивач передала співробітнику відповідача ще 240 дол. США. Розпискою визначено, що загальна сума задатку складає 1 240 дол. США. Сума повернення за домовленістю сторін до 01 квітня 2015 року. Всупереч п.п. 2.1. Договору від 05.12.2014р. відповідачем позивачу послуги визначені цим пунктом Договору надано не було. Якість надання послуг за цим договором врегульована зокрема Законом України «Про захист прав споживачів». Тобто, через порушення відповідачем п. 2.1. Договору та приписів статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» договір купівлі-продажу квартири між позивачем та продавцем укладено не було. Всупереч законодавству України та положення п. 2.1 Договору відповідач не надав позивачу необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію щодо обєкта купівлі-продажу. Оскільки через порушення відповідачем п. 2.1. Договору та приписів статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» договір купівлі- продажу обєкта (квартири) не було підписано з вини продавця, то Виконавець - відповідач за п.п. 3.1 та 3.2. Договору та ч.2 ст.571 ЦК України зобовязаний повернути задаток Замовнику позивачу. За даними веб-порталу Національного банку України станом на 27.11.2017р. 100 доларів США дорівнюють 2691,3646. Отже, розмір основного зобовязання станом на 27.11.2018р. дорівнює 12,4*2691,3646 = 33 372,92 грн. Позивач неодноразово просила відповідача повернути задаток за договором від 03.12.2014р. та за договором від 05.12.2014р. Однак, такі спроби закінчились фізичним знищенням відповідачем договору від 03.12.2014р. Враховуючи наведене, позивач у відповідності із ч. 2 ст. 593 ЦК України, набула право вимоги від відповідача щодо повернення грошових коштів в розмірі 33 372,92 грн., сплачених в якості авансу, оскільки укладення договору купівлі-продажу з вини відповідача не відбулось. У звязку з викладеним, позивач ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Допитана в судовому засіданні 01 лютого 2018 року в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її матірю. Їй відомо, що її матір ОСОБА_1 домовлялась з ріелтором щодо надання посередницьких послуг на ринку нерухомості. ОСОБА_1 знайшла квартиру та надала завдаток. Через деякий час пізно ввечері матері подзвонила ріелтор та попросила ще гроші для оформлення документів. Ріелтор приїхала та взяла у матері грошові кошти у сумі 1000,00 дол. США. Однак, згодом ріелтор почала говорити, що жодних грошей від ОСОБА_1 не брала, та повідомила, що з усіх питань необхідно звертатись до начальника.

Допитана в судовому засіданні 01 лютого 2018 року в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що вона проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та є сусідкою ОСОБА_1 по попередній квартирі. Приблизно два роки тому вона зустріла ОСОБА_1, яка повідомила їй що купляє квартиру. Потім ОСОБА_1 також розповідала їй, що до неї приїжджав ріелтор ОСОБА_6, якій вона надала 1000,00 дол. США. Також повідомила, що разом з ОСОБА_1 вона була у ріелтора, де відповідач говорила, що поверне ОСОБА_1 гроші після продажу квартири. Коли вони були там, їй надали два договори від 03 та 05 грудня 2014 року. При цьому зазначає, що власник, який купив у ОСОБА_1 квартиру на вул. Степовій, повідомляв, що заплатив ріелторам 700,00 дол. США. Зазанчила, що ріелтор ОСОБА_6 працювала на відповідача ОСОБА_2 Другий оригінал договору ОСОБА_2 розірвала при її сині.

Допитаний в судовому засіданні 12 лютого 2018 року в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що він проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 є знайомою його матері та він був присутнім під час правочину щодо надання посередницьких послуг, оскільки його попросили бути присутнім під час його укладення. Йому відомо, що була написана розписка, згідно якої відповідач ОСОБА_2 зобовязана була повернути певну суму грошових коштів. ОСОБА_6 виступала у вказаній угоді як ріелтор та зобовязалась повернути завдаток після продажу якоїсь нерухомості.

У судове засідання позивач та її представник не зявились. Представник позивача надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував.

Відповідач у судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 05 грудня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено ОСОБА_3 про надання посередницьких послуг на ринку нерухомості № 51114 (надалі ОСОБА_3), згідно умов якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (виконавець за договором) зобовязалась надати ОСОБА_1 (замовнику за договором) консультативні та інформаційно-довідкові послуги на ринку нерухомості, демонструвати обєкти нерухомості, які відповідають вимогам замовника, сприяти у підготовці технічної документації на обєкт нерухомості, необхідної для оформлення договору купівлі-продажу, представляти інтереси замовника при укладенні договору купівлі-продажу обєкта нерухомості, а ОСОБА_1 зобовязалась всі питання, повязані з придбанням обєктів вирішувати тільки через виконавця фізичну особу-підприємця ОСОБА_2, оплатити всі послуги виконавця, при укладенні попереднього договору купівлі-продажу залишити у виконавця завдаток у сумі 1000,00 доларів США. Строк дії вищевказаного Договору: з моменту його укладення до нотаріального посвідчення угоди по відчуженню обєкта нерухомого майна (а.с. 8).

З пояснень позивача та з показань свідків, допитаних під час розгляду справи, судом встановлено, що на виконання умов п. 2.2.3 Договору позивач надала відповідачу 1000,00 доларів США у якості завдатку.

Згідно положень ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

При цьому, у правовому висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеному у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, розяснено, що внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки договору купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана однією із сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Отже, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови.

Однак, відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не надала позивачу ОСОБА_1 обумовлені п. 2.1 укладеного між ними Договору послуги, таким чином не виконавши взятих на себе зобовязань за вищевказаним Договором.

З показань свідків та пояснень позивача встановлено, що договір купівлі-продажу квартири між позивачем та продавцем укладено так і не було, як не було укладено і попереднього договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, а тому суд вважає, що сума переданих позивачем відповідачу грошових коштів у розмірі 1 000,00 доларів США є авансом, а не завдатком.

На відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу. Він не виконує забезпечувальну функцію, сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Крім того, боржник який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором.

Крім того, пунктом 3.1 Договору, укладеного між позивачем та відповідачем, було визначено, що у разі, якщо договір купівлі-продажу обєкта не буде підписано з вини продавця, Виконавець зобовязаний повернути завдаток Замовнику.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі (аванс) повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Таким чином, оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не надала ОСОБА_1 обумовлені Договором послуги, вона зобовязана була повернути останній надані ОСОБА_1 в якості авансу грошові кошти у сумі 1 000,00 доларів США. Однак, як встановлено судом, відповідач відмовляється повертати позивачу грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США.

Також, частинами 1, 5 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ, який регулює відносини між споживачами і надавачами послуг, визначено, що за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. У разі порушення прав споживача на підприємствах сфери обслуговування продавець (виробник, виконавець) і працівники цих підприємств несуть відповідальність, встановлену законом.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги.

З огляду на наведене, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 000,00 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вбачається порушення прав позивача відповідачем щодо неповернення їй суми авансу, які підлягають судовому захисту.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 240,00 доларів США, сплаченої позивачем відповідачу у якості дозавдатку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 240 доларів США у якості дозавдатку, позивачем надано розписку ОСОБА_6 від 05 березня 2015 року, у якій зазначено, що ОСОБА_6 отримано до завдаток у сумі 240,00 доларів США. Всього загальна сума складає 1 240,00 доларів США. За домовленості сторін термін повернення суми до 01 квітня 2015 року (а.с. 9).

Однак, позивачем не доведено достатніми та допустимими доказами, що грошові кошти у розмірі 240,00 доларів США були передані позивачем саме на виконання вимог Договору про надання посередницьких послуг на ринку нерухомості № 51114 від 05 грудня 2014 року, оскільки вищевказана грошова сума даним договором обумовлена не була. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що вищезазначена розписка написана не від імені відповідача по справі, а від імені ОСОБА_6, яка відповідачем у справі не є.

Доказів того, що ОСОБА_6 була у встановленому законом порядку уповноважена відповідачем на вчинення відповідних дій від імені та в інтересах відповідача, (підписання документів, отримання грошей, право підпису), стороною позивача суду не надано.

За таких обставин очевидним є те, що позивачем не доведено перед судом за допомогою належних та допустимих доказів, що грошові кошти у розмірі 240,00 доларів СГА були передані позивачем відповідачу саме на виконання укладеного між ними Договору, та того факту, що вказані грошові кошти були отримані відповідачем.

У звязку з викладеним, суд не приймає вищевказану розписку у якості належного та допустимого доказу по вказаній справі, ставиться до неї критично, та приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 240,00 доларів США є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підсумовуючи наведене та враховуючи те, що відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не виконала взятих на себе зобовязань за Договором та не повернула отримані в якості авансу кошти у розмірі 1 000,00 доларів США, суд вважає, що з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 1000,00 доларів США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Згідно розяснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звернувшись до суду позивач просила стягнути з відповідача суму грошових коштів виходячи з курсу валют станом на 21.11.2017 року.

Станом на 27.11.2017 року НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США - 26,9136 грн. Таким чином, сума яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1 000,00 доларів США становить еквівалент 26 913,60 грн.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що порушені права позивача підлягають судовому захисту, а позовні вимоги слід задовольнити частково.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем з урахуванням ціни позову було сплачено судовий збір за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 652,35 грн. Враховуючи ухвалення судом рішення про часткове задоволення позовних вимог на користь позивача на суму 1000,00 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 27.11.2017 року становить 26 913,60 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На підставі ст.ст. 15, 546, 570, 610, 1210 Цивільного кодексу України, ст.ст. 17, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ та керуючись 2, 4, 77, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року), -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Свердлова, 56) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США (одна тисяча доларів США, 00 центів), що відповідно до курсу НБУ станом на 27.11.2017 року становить 26 913,60 грн. (двадцять шість тисяч девятсот тринадцять гривень, 60 копійок).

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: м. Дніпро, вул. Свердлова, 56) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез