Справа №461/8374/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року Галицькийрайонний суд м.Львова

ускладі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_3 із позовом про стягнення коштів на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 23 350,65 грн.

В обґрунтування свого позиву покликається на те, що з 03 березня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 бувукладенийшлюб. 15 липня 2000 року, під час перебування у шлюбі, у Позивача та Відповідача народився син - ОСОБА_4, а 09 липня 2007 року донька - ОСОБА_5, які проживають разом із матір'юза адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1.. 22 вересня 2016 року рішенням Галицького районного суду міста Львова шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. 23 грудня 2016 року рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення Галицького районного суду міста Львова було змінене, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення з абзацу 15 твердження, що сторони понад п'ять років проживають окремо не ведуть спільного господарства. Житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (розмір частки 1/4), ОСОБА_3 (розмір частки 1/2) та їх неповнолітнім дітям ОСОБА_4 (розмір частки 1/8) та ОСОБА_5 (розмір частки 1/8). Належний сторонам житловий будинок підключений до мереж централізованого електро-, газо- та водопостачання. З червня 2016 року відповідач перестав брати участь у витратах на утримання спільного майна та сплачувати житлово-комунальні послуги і всі витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальні послуги одноособово несе позивач, відтак, останній зобов'язаний нести витрати щодо управління, утримання та збереження спільного майна, та нести відповідальність за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном, у межах своєї частки у праві спільної часткової власності.

15 січня 2018 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та заперечив проти задоволення такого. У своєму відзиві покликається на те, що єдиним юридичним фактом з настання якого слід починати обраховувати строк, з якого відповідач міг не надавати позивачу грошові кошти на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуги, є дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили - 23.12.2016 року. Щодо відшкодування витрат за оплату спожитого газу, то вказав, що договору з ТОВ «Львівгаз збут» ОСОБА_3 не укладав, оскільки не мав наміру та не користувався природнім газом у будинку, належному йому на праві спільної часткової власності. Щодо відшкодування витрат за оплату спожитої електроенергії та відшкодування витрат на оплату послуг з водопостачання та водовідведення, то вказав, що стягнення з ОСОБА_3 вказаної позивачем суми є необґрунтованим, оскільки даною сумою грошових коштів охоплюється період до 23 грудня 2016 року, тобто до моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили. Розрахунок відшкодування оплат за спожиту електроенергію слід здійснювати починаючи з січня 2017 року. Щодо визначення розміру частини, яку повинен компенсувати, вказав, що дійсно ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будинок за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1 належить на праві спільної часткової власності. Водночас між співласниками не встановлений порядок користування та розпоряджання даним будинок. Реального поділу будинку у відповідності до розміру часток у праві спільної часткової власності не здійснено.

Окрім того, заперечив покликання позивача, як на правову підставу своїх вимог, на положення ст. 360 ЦК України, так як вважає, що правове регулювання відносин, щодо надання житлово-комунальних послуг здійснюється спеціальними нормами, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», яка вказує, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

У відповідь на відзив, позивач зазначив, що твердження відповідача про те, що єдиним юридичним фактом, з настанням якого можна починати обраховувати строк, з якого відповідач міг не надавати позивачу грошові кошти на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуги є дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили - 23 грудня 2016 року, є помилковим, так як частина витрат на утримання спільного майна та у сплаті житлово-комунальних послуг сплаченні позивачем, хоча й у час, коли позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, проте у період, коли Позивач та Відповідач проживали окремо та не вели спільного господарства. Відтак, вказує на те, що позивач вправі вимагати у відповідача компенсації частини витрат на утримання спільного майна та витрат по сплаті житлово-комунальних послуг, у тому числі й за період, коли позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Житловий будинок, який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі не під'єднаний до мереж централізованого теплопостачання, а обладнаний системою індивідуального опалення, яка як паливо використовує магістральний природній газ. Для функціонування цієї системи опалення споживається електрична енергія. У холодну пору року природній газ споживався в основному з метою опалення будинку. У цей час з цією ж метою у будинку використовувалася й електрична енергія. Таким чином, вказав, що твердження ОСОБА_3 про те, що з огляду на з відсутністю будь-яких договірних відносин між ОСОБА_3 та постачальником послуг - ТОВ «Львівгаз збут», не користування ОСОБА_3 природнім газом, стягнення з нього таких грошових коштів є безпідставним. Понесенні позивачем витрати по оплаті спожитого природного газу та оплаті спожитої електричної енергії є не тільки витратними по оплаті комунальних послуг,а водночас є і витратними з утримання та збереження спільного будинку, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норму ст. 360 ЦК України. Наведене також спростовує твердження відповідача про те, що послуги, з газопостачання, водопостачання та водовідведення і спожитої електроенергії, належить до комунальних послуг,які спрямовані виключно на забезпечення проживання та перебування осіб у будинку. Відтак, вважає, що відповідач повинен брати участь у таких витратах у межах своєї частки у праві спільної часткової власності (1/2). Тобто, оплату витрат з утримання та збереження спільного будинку та комунальних послуг, які припадають на неповнолітніх співвласників та мешканців будинку ОСОБА_4 (розмір частки у праві власності 1/8) та ОСОБА_5 (розмір частки у праві власності 1/8) - повинні оплачувати їх батьки: позивач та відповідач у рівних частках. З твердженням відповідача про те, що позивачем надано помилковий розрахунок (у частині оплат за водопостачання та водовідведення) у позовній заяві, оскільки вказано, що оплата за ці становить 3 178,59 грн., а на підтвердження оплат цих послуг за період з 10.06.16 р. по 07.11.17 р. надано копії рахунок-квитанцій та копії квитанцій на загальну суму:3 007,95 грн., позивач погодився. У звязку із виявленням арифметичної помилки, допущеної під час підготовки позовної заяви, позивач у своїй відповіді на відзив уточнив суму здійснених позивачем оплат за послуги по водопостачанню та водовідведенню, яка повинна становити3 007,95 грн. Таким чином, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму коштів у розмірі23 244,00 грн. (5/8 від37 190, 40 грн.).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задовільнити повністю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, позовні вимоги заперечив в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволені позову.

В судовому засіданні представник позивача, за довіреністю, ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просить стягнути з відповідача на користь позивача 5/8 частин понесених витрат на утримання спільного майна та витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

В судовому засіданні представник відповідача, за довіреністю, ОСОБА_7 позовні вимоги заперечив, покликаючись на їх необґрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

03 березня 1994 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 358.

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є сина - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_5.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року, рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року було змінене, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення з абзацу 15 твердження, що сторони понад п'ять років проживають окремо не ведуть спільного господарства.

Таким чином, дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили вважається 23 грудня 2016 року.

На праві спільної часткової власності індивідуальний житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, належить ОСОБА_1 (розмір частки 1/4), ОСОБА_3 (розмір частки 1/2) та їх неповнолітнім дітям ОСОБА_4 (розмір частки 1/8) та ОСОБА_5І.(розмір частки 1/8), що підтверджується інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №105877611 від 01.12.2017 року.

Згідно довідки ЛКП «Снопківське» №6041 від 16.11.2017 року з місця проживання про склад сімї і прописки, виданої ОСОБА_1, у житловому будинку, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, зареєстровано чотири особи, зокрема: ОСОБА_1 (співвласник), ОСОБА_4 (співвласник/син), ОСОБА_5 (співвласник/дочка) та ОСОБА_3 (співвласник/колишній чоловік).

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договору щодо утримання майна між сторонами не укладалось.

Як передбачено ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Особливим режимом права власності є право спільної часткової власності. Саме на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу належить житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1.

Згідно ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Як передбачено ч.1ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 360 ЦК України, передбачено, що власник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями повязаними зі спільним майном.

Хоча право власності на житловий будинок в цілому належить сторонам у різному співвідношенні, а отже й витрати на її утримання мають здійснюватись сторонами у межах своєї частки у праві спільної часткової власності.

В даному випадку, відповідач повинен брати участь у таких витратах у межах своєї частки у праві спільної часткової власності (1/2).

Відповідно до вимог ст.ст. 156,160 ЖК України витрати з утримання житла несуть власники та повнолітні члени сім'ї власника житла. Що стосується неповнолітньої дитини, то її витрати несуть батьки. У відповідності до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Тобто, оплату витрат з утримання та збереження спільного будинку та комунальних послуг, які припадають на неповнолітніх співвласників та мешканців будинку повинні оплачувати їх батьки: позивач та відповідач у рівних частках.

Окрім того, за змістом статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не і звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і та плату за комунальні послуги.

Відповідач помилково вважає, що єдиним юридичним фактом, з настанням якого можна починати обраховувати строк, з якого Відповідач міг не надавати Позивачу грошові кошти на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуги є дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили - 23 грудня 2016 року.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача, що обраховувати строк, з якого відповідач міг не надавати позивачу кошти є дата набрання рішення суду про розірвання шлюбу законної сили, так як відповідно до вимог чинного законодавства факт перебування співвласників майна у зареєстрованому шлюбі не має презумпційного значення для встановлення факту їх належної участі у витратах на утримання спільного майна та належної участі у сплаті житлово-комунальних послуг, відтак, позивач вправі вимагати у відповідача компенсації частини витрат на утримання спільного майна та витрат по сплаті житлово-комунальних послуг, у тому числі й за період, коли позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідноіз ч.1ст. 13 ЗУ «Прожитлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у ч.1 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

З огляду на зазначене, твердження ОСОБА_3 про безпідставність стягнення з останнього коштів за користування природнім газом, у звязку із відсутністю будь-яких договірних відносин з постачальником послуг - ТОВ «Львівгаз збут» та не користування відповідачем природнім газом, не приймається судом до уваги.

Понесенні позивачем витрати по оплаті спожитого природного газу та оплаті спожитої електричної енергії є не тільки витратними по оплаті комунальних послуг,а водночас є і витратними з утримання та збереження спільного будинку, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норму ст. 360 ЦК України.

Наведене спростовує твердження Відповідача про те, що послуги, з газопостачання, водопостачання та водовідведення і спожитої електроенергії, належить до комунальних послуг,які спрямовані виключно на забезпечення проживання та перебування осіб у будинку.

Якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Однак такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними, зайвими. У ст. 360 ЦК України мається на увазі витрати, необхідні для належного функціонування спільного майна. Правило статті 360 є загальним. Участь кожного співвласника у «витратах на управління, утримання та збереження спільного майна» означає необхідність несення витрат, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.

В даному випадку, позивач належним чином виконала зобовязання, взяті сторонами перед третіми особами (ВАТ «Львівобленерго» ЛМКП «Львіводоканал» та ПАТ «Львівгаз») за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, а саме: оплатила виставлені рахунки для належного функціонування спільного майна.

Враховуючи те, що відповідачу належить 1/2 частина частки у праві спільної часткової власностіна житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, відповідач повинен компенсувати позивачу половину понесених витрат на утримання спільного майна та витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, та це підтверджується матеріалами справи /копії квитанцій/, що позивач ОСОБА_1, за період з червня 2016 року до моменту звернення із позовом, понесла витрати на утримання спільного майната витрати по оплаті житлово-комунальних послуг: оплата за електричну енергію - 6 217,36 грн.; оплата за послуги по водопостачанню та водовідведенню - 3 007,95 грн.; оплата за спожитий газ - 27 965,09 грн. Загальна сума 37 190, 40 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сумакоштів у розмірі18 595,20 грн. (1/2 від37 190, 40 грн.).

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України ( в редакції Закону України № 2147-VII від 03 жовтня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст. 259 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позовзадовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) борг у сумі 18 595,20 грн. (вісімнадцять тисяч пятсотдевяносто пять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 Дмитровичана користь ОСОБА_1 640,00 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Р.Волоско.