Справа № 297/2895/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 27 березня 2018 року (головуючий суддя Гецко Ю.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду, посилаючись на те, що 09.09.2013 по вул. Дєри Дежев у місті Берегові Закарпатської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі сторін, а саме зіткнення автомобіля від керуванням відповідача ОСОБА_2 марки «ЗАЗ» моделі «Ланос», державний номерний знак: АО0763АК, та автомобіля ОСОБА_1 марки «ЗАЗ» моделі «Славута», державний номерний знак: 72458РЕ, в результаті якої автомобілі отримали пошкодження.

За фактом вказаної ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення лише щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, а стосовно ОСОБА_2 протокол не складався. Однак постановою Берегівського районного суду від 13.11.2015 провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Таку постанову суду першої інстанції залишено без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 24.12.2015.

У звязку з цим, позивач вважає, що ДТП сталася з вини водія іншого транспортного засобу відповідача ОСОБА_2

Посилаючись на дані обставини, позивач просив стягнути із ОСОБА_2 20150,00 грн. - компенсації за ремонт автомобіля; 27000,00 грн. - знецінення вартості автомобіля в результаті ДТП; 3000,00 грн. - вимушених транспортних витрат; 40000,00 грн. - у відшкодування моральної шкоди, завданої йому та членам його сім'ї; 19000,00 грн. витрат на судовий збір та правову допомогу.

На обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_2 вказував, що ДТП сталася не з його вини, позивачем не надано доказів того, що дії відповідача є неправомірними та що відповідач є завдавачем шкоди; що автомобіль позивача отримав пошкодження; вартості витрат на проведення відновлювального ремонту. Вказував на пропуск позовної давності.

Справу, виходячи з положень ст 274 ЦПК України, розглянуто в порядку спрощеного позовного провадженя.

Рішенням Берегівського районного суду від 27 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено те, що ДТП сталася з вини відповідача; що дії відповідача є неправомірними та що відповідач є завдавачем шкоди; позивачем не надано належних доказів вартості витрат на проведення відновлювального ремонту; на підтвердження вимоги про стягнення моральної шкоди позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача та заподіяння ним такої шкоди, моральних чи фізичних страждань; також позивачем пропущено строк позовної давності.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскільки відсутність вини ОСОБА_1 встановлено судовими рішеннями, то у дорожньо-транспортній пригоді винен інший водій - ОСОБА_2, що підтверджується висновком судової автотехнічної експертизи та постановами суду першої та апеляційної інстанції у справі про адміністративне правопорушення. Твердженя суду про пропуск строку позовної давності апелянт вважає недоречним.

У поясненнях на апеляційну скаргу відповідач просить її залишщити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення апелянта та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та матеріали справи про адміністративне правопорушення № 297/3298/14-п про обвинувачення ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, обговоривши доводи апеляції колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 09.09.2013 по вул. Дєри Дежев у місті Берегові Закарпатської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі сторін - зіткнення автомобіля марки «ЗАЗ» моделі «Ланос» під керуванням відповідача ОСОБА_2, державний номерний знак НОМЕР_1, та автомобіля марки «ЗАЗ» моделі «Славута» під керуванням ОСОБА_1, державний номерний знак 72458РЕ, в результаті якої автомобілі отримали пошкодження.

За фактом вказаної ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, а стосовно ОСОБА_2 протокол не складався.

Постановою Берегівського районного суду від 13.11.2015 провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Таку постанову суду першої інстанції залишено без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 24.12.2015 (а.с. 13-18).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Позивачем надано висновок судової автотехнічної експертизи № 610 від 26.10.2015, в якому зазначається, що дії ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п.10.1, 16.12, 16.3 ПДР і перебувають в причинному звязку з фактом ДТП.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, зазначив, в тому числі, про недоведеність вимог позивача щодо розміру завданої шкоди та інших заявлених вимог.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи.

Так, на підтвердження позовної вимоги щодо компенсації за ремонт автомобіля в розмірі 20150 грн. позивач надав акт прийому виконаних робіт № 01 від 15.01.2014 (а.с.25). Суд першої інстанції правомірно вважав цей акт неналежним доказом у справі, оскільки такий документ може лише підтвердити факт продажу певних запасних частин та виконання певних робіт фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 для замовника - не встановленої особи, оскільки акт позивачем не підписаний; акт не підтверджує, що зазначені в ньому роботи та запасні частини були необхідні для проведення відновлювального ремонту саме автомобіля позивача.

Необхідною умовою для відшкодування матеріального збитку, заподіяного власникові транспортного засобу, особою, відповідальною за заподіяний збиток, є наявність оцінки завданої шкоди, проведеної у встановленому законом порядку. Судом першої інстанції правомірно вказано, що позивачем, всупереч вимогам Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», не надано звіт або висновок експерта (експертного дослідження) про оцінку транспортного засобу, яким визначено реальний розмір завданих позивачу матеріальних збитків на момент розгляду справи.

У грудні 2014 року позивач продав автомобіль.

Позивач також просив стягнути з відповідача 27000 грн. за знецінення вартості автомобіля в результаті ДТП. Зазначав, що придбав автомобіль у 2010 році за 3000 доларів США та бережливо експлуатував його, але продав автомобіль лише за 1000 доларів США саме через пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП. Проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження такої позовної вимоги не надав.

Щодо позовної вимоги щодо стягнення 30000 грн. на вимушені транспортні витрати позивач зазначав, що він та члени його сімї вимушені були користуватись громадським транспортом та послугами таксі, оскільки автомобіль був пошкоджений, а позивач був позбавлений посвідчення водія. Проте доказів на підтвердження такої позовної вимоги також надано не було.

Витрати на правову допомогу позивач обґрунтовував тим, що користувався послугами адвоката на час провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо обвинувачення його за ст. 124 КУпАП. За змістом ст. 79 ЦПК України (в редакції до на час звернення до суду) та ст. 133 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) витрати на правову допомогу (на професійну правничу допомогу) це витрати, повязані з розглядом саме цивільної справи. Тому витрати, понесені на правову допомогу під час провадження у справі про адміністративне правопорушення, не можуть стягуватись під час розгляду цивільної справи.

Мотивуючу вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, зокрема, що йому та членам його сімї довелось перенести емоційні страждання та витрати, повязані з незручностями, створеними внаслідок ДТП. Проте такі твердження суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги, оскільки відшкодування моральної шкоди має індивідуальний характер, а позивачем визначено загальну суму у відшкодування моральних страждань його та його сімї.

Таким чином, позивачем позовні вимоги не доведені, а відтак задоволенню не підлягають.

В той же час, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив також, що у задоволенні позовної вимоги слід відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України плив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позов не доведено, у ньому слід відмовити саме через не доведення матеріально-правової вимоги. Відтак, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що, відповідно до п. ч ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни судового рішення. Відповідно до ч. 4 ст. №376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, в зміні його мотивувальної частини.

Судом першої інстанції безпідставно зазначено про необхідність відмовити у позові за спливом позовної давності, а отже, мотивувальну частину судового рішення слід змінити, залишивши резолютивну частину судового рішення без змін.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 27 березня 2018 рок задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Берегівського районного суду від 27 березня 2018 року.

Резолютивну частину рішення Берегівського районного суду від 27 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2018 року.

Головуюча:

Судді: