Головуючий у 1 інстанції Ковтуненко В.О.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

01 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Мироненко І.П., Баркова В.М.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання договору дарування квартири недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить визнати частково недійсним свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 02 березня 2000 року на квартиру АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на ім'я ОСОБА_2, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Також просить визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 - та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідними сестрами. Станом на червень-липень 1989 року ОСОБА_1 була власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яка розташована у будинку ЖБК «Іллічівський-128», а ОСОБА_2 була власником однокімнатної квартири АДРЕСА_3, яка розташована у будинку ЖБК «Мрія». В той час вони вирішили здійснити обмін належних їм однокімнатних квартир на двохкімнатну та домовилися про угоду з родиною ОСОБА_5, які були співвласниками двохкімнатної квартири АДРЕСА_4, в ЖБК «Висота». Під час обміну двох однокімнатних квартир було в безготівковій формі здійснено обмін паєнакопиченнями, а родина ОСОБА_5 здійснила їм доплату, яку було спільно витрачено на покращення житлових умов. Протягом понад 25 років ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали та користувались пільгами по сплаті комунальних послуг, а саме: 50% ОСОБА_1, як учасник війни, та 25% ОСОБА_2, як дитина війни. Восени 2016 року ОСОБА_2 повідомила позивача ОСОБА_1, що вона є одноособовим власником спірної квартири, яку має намір подарувати, а новий власник виселить ОСОБА_1. Через відсутність достатньої освіти та похилий вік позивач звернулася за правовою допомогою, у зв'язку із наданням якої дізналася про те, що ОСОБА_2 без її згоди отримала право власності на спірне житло та подарувала його. Вказані дії ОСОБА_2 порушили права позивача, оскільки вона позбавлена права власності на своє єдине житло - 1/2 частину кооперативної квартири АДРЕСА_1

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання договору дарування квартири недійсним - задоволено частково.

Свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 02 березня 2000 року на квартиру АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, визнано недійсним в 1/2 частині.

Договір дарування квартири АДРЕСА_5, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 21 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Мангушського районного нотаріального округу Донецької області Чичековим С.Ф., за реєстровим номером №2320, визнано недійсним в 1/2 частці вказаної квартири.

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_4, загальною площею 49,5кв.м., житловою площею 28,0 кв.м.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі у зв'язку з необґрунтованістю. При ухваленні рішення застосувати строки позовної давності до вимог позивача ОСОБА_1 в частині визнання свідоцтва на право власності НОМЕР_2 від 2 березня 2000 року частково недійсним.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що не згодна з позовними вимогами, про що у судовому засіданні в суді першої інстанції давала пояснення, і що обставини справи є кардинально іншими. У 1989 році позивач по справі звернулася до відповідача за допомогою, оскільки їй потрібні були гроші, вона мала намір продати свою квартиру. ОСОБА_2 погодилася на те, щоб з'їхатися із сестрою. У той період часу продаж квартири в ЖБК законом не дозволявся, квартиру можна було тільки обміняти на більшу або меншу за умови, що жильці кооперативу згодні прийняти власника квартири до кооперативу. Відповідач знайшла у своєму районі двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_6. Власником квартири була ОСОБА_5 і вона була згодна на обмін її квартири на дві однокімнатні.

Оскільки ОСОБА_1 необхідні були гроші, то вони з ОСОБА_2 домовилися, що пай за свою квартиру ОСОБА_1 забирає у повному обсязі. Механізм обміну квартири був такий, що кожен повинен був викупити свій пай. Готівкових коштів не було ані у ОСОБА_1, ані у сім'ї ОСОБА_5. Тому ОСОБА_5 звернувся до своєї матері ОСОБА_7, яка погодилася виплатити пай квартири, що належала ОСОБА_2, для ОСОБА_5

ОСОБА_2 та всі ОСОБА_5 в один день пішли до банку, де ОСОБА_7 виплатила для ОСОБА_5 пай за кооперативну квартиру АДРЕСА_7, яка належала відповідачу ОСОБА_2, і яка вже виплатила свій пай.

Банк, оскільки було відкрито два рахунки за один пай, повернув гроші ОСОБА_2 за її пай. ОСОБА_2 негайно внесла гроші за пай спірної двокімнатної квартири АДРЕСА_16 (банківський чек долучений до матеріалів справи), і пай за вказану квартиру почав рахуватися за ОСОБА_2. Тому відповідно до статуту ЖБК СРСР та України саме її на загальних зборах прийняли до членів ЖБК «Висота» будинку НОМЕР_3. А потім, на законних підставах, оскільки пай нею оплачений та вказані відомості надані БТІ, вона автоматично стала власником квартири.

Також ОСОБА_5 вніс гроші за пай за квартиру ОСОБА_1, а остання гроші за свій пай забрала та використала у власних цілях. Тобто, фактично свою квартиру позивач продала.

У рішенні суду першої інстанції не надана об'єктивна оцінка поясненням свідка ОСОБА_8 Суд у своєму рішенні не зазначив, що свідок понад десять років назад ставила питання ОСОБА_1, на кого оформлена спірна квартира. Між тим, такі обставини підтверджують, що ОСОБА_1 давно знала, на кого оформлена спірна квартира.

При ухваленні рішення суд не врахував, що право власності виникає тільки при сплаті пайових внесків, у виплаті яких ОСОБА_1 не брала участь. Однак посилається на норми Типового Статуту житлово-будівельного кооперативу від 30.04.1985 року, де зазначено, що при внесенні паю за рахунок коштів, отриманих в результаті спільної праці сім'ї члена кооперативу, житло є спільною сумісною власністю. При цьому суд не зазначив, що ОСОБА_2 внесла весь пай ще до того, як з позивачем стала проживати в одній квартирі та вносила пай за власні кошти (про що в матеріалах справи є квитанція). Отже, сторони не могли набути право спільної сумісної власності, оскільки не були до обміну сім'єю, не мали спільної праці.

Судом також порушено норми процесуального права, оскільки докази по справі оцінені не у відповідності до закону, а вибірково і суб'єктивно. На думку заявника, судом не надана належна оцінка письмовому доказу по справі - квитанції про оплату саме ОСОБА_2 пайового внеску за спірне житло. Однак, суд погодився із поясненнями позивача, нічим не підтвердженими, що різниця за паєнакопичення, доплачена сім'єю ОСОБА_5, була витрачена на покращення побутових умов.

Вирішуючи спір, суд приймає до уваги твердження ОСОБА_1, що вона у 1989 році була малограмотною та не розуміла, на кого оформлюється квартира. Однак ОСОБА_2 наполягає на тому, що ОСОБА_1 має 8 класів освіти, працювала розмітчиком вищого розряду, тобто, мала достатній рівень освіти, щоб захистити свої права раніше, якщо вважала їх порушеними. Тим більш, що з 1989 року з моменту вселення у спірне житло вона достовірно знала про те, на кого оформлені квитанції на оплату комунальних послуг, мала можливість заявити вимогу щодо членства у кооперативі, однак не приймала таких заходів. Отже, судом незаконно не застосовані наслідки спливу позовної давності.

ОСОБА_2 також вважає, що судом неправильно витлумачено норми матеріального права та ухвалено необ'єктивне рішення.

У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача ОСОБА_3, третьої особи ЖБК «Висота», які були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи рекомендованою поштою та телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду за №№ 151, 152, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_9, які просили задовольнити апеляційну скаргу, заперечення позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_10, які просили залишити рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що за адресою АДРЕСА_17, квартиронаймачем була ОСОБА_5, яка зареєстрована з 23.10.1978 року по 07.07.1989 року, а також зареєстровані члени її родини: чоловік ОСОБА_5 з 23.10.1978 року по 16.06.1989 року, син ОСОБА_11 з 20.08.1970 року по 07.07.1989 року. З 12.07.1989 року квартиронаймачем є ОСОБА_2, яка зареєстрована разом з сестрою ОСОБА_1

За адресою АДРЕСА_8, з 1984 року по червень 1989 року проживала ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю. По ордеру (договору міни) з 04.08.1989 року по день смерті 03.11.2002 року мешкав ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно з довідкою, виданою ЖБК «Мрія», від 15.11.2016 року у квартирі АДРЕСА_9 були зареєстровані та мешкали: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована 06.04.1984 року, знята з реєстрації 27.06.1989 року; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована 15.07.1989 року, знята з реєстрації 15.07.1994 року.

В ЖБК «Висота» у квартирі АДРЕСА_10 були зареєстровані та мешкали: член кооперативу - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, та члени її родини: чоловік ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, та малолітній син - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7. По ордеру до їх двокімнатної квартири вселились рідні сестри: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Таким чином, судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 раніше мешкала у однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_11, а ОСОБА_2 мешкала у однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_12.

Міна квартирами сестер ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_11, з іншої сторони, і відповідне вселення відбувалось у липні 1989 року на підставі ордеру №001818 та згідно з рішенням виконкому Жданівської міської ради народних депутатів (протокол №23 від 14.06.1989 року). До виселення з квартир, колишніми членами кооперативу ОСОБА_7 пайові внески були сплачені у повному обсязі. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вселились до квартири АДРЕСА_13 як одна родина, зареєструвались 12.07.1989 року та мешкали однією родиною на час звернення до суду позивача. До моменту відчуження квартири ОСОБА_3 спірна квартира була у власності ОСОБА_2 з 2000 року. Комунальні платежі за квартиру сплачуються регулярно, заборгованості перед кооперативом не має.

Ордер на житлове приміщення (обмінний) №001818 від 17.06.1989 року, виданий виконавчим комітетом Жданівської міської ради народних депутатів ОСОБА_2 з сім'єю з двох осіб на право займання в порядку міни житлової площі, житловою площею 27,4 кв.м, яка складається з двох кімнат за адресою: АДРЕСА_14, при цьому ордер видано на підставі рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради народних депутатів від 14.06.1989 року №23. У графі ордеру «склад родини» вказана ОСОБА_1 як сестра.

Згідно з довідкою МКГ України «Міське БТІ міського відділу комунального господарства» квартира АДРЕСА_13 належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 02.03.2000 року.

Довідкою ЖБК «Висота» від лютого 2000 року №18 підтверджено, що ОСОБА_2 є членом кооперативу та їй належить квартира НОМЕР_4, загальною площею 43,36 кв.м, пайовий внесок в розмірі 5203 рублів СРСР повністю сплачений.

Згідно зі Свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 02 березня 2000 року, виданим Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, квартира АДРЕСА_1, належить останній. Свідоцтво видано на підставі довідки ЖБК «Висота» про виплату позика за квартиру.

Відповідно до нотаріально посвідчено договору дарування від 21 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_15.

Згідно з довідкою, виданою головою ЖБК «Мрія» вбачається, що на балансі ЖБК «Мрія» рахується квартира АДРЕСА_18. Будинок був прийнятий у експлуатацію у 1968 році. Квартира складається з однієї кімнати, загальна площа квартири 29,5 кв.м, житлова 17,5 кв.м. На час введення будинку у експлуатацію пайовий внесок складав 2007 рублів СРСР. Кооператив не має відомостей щодо погашення пайового внеску за вказану вище квартиру.

З інформації ТОВ «Жилье-22» від 12.05.2017 року №39 та від 06.09.2017 року №74 вбачається, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_19 з 1981 року (з часу заселення). Квартира однокімнатна кооперативна. Будинок АДРЕСА_20 перебуває на технічному обслуговуванні ЖЕК-22, (зараз ТОВ «Жилье-22»). Повна вартість квартири складала 4648,40 рублів СРСР, початковий внесок 1924 рублів СРСР. Залишок сплачувався ОСОБА_1 щоквартально в розмірі 48 рублів СРСР. На час міни вищевказаної квартири 12.07.1989 року, позивачем було сплачено 3911,30 рублів СРСР. З 01.07.1991 року ЖБК «Іллічівський-128» вийшов зі складу ЖЕК-22 на самостійне обслуговування.

Згідно з довідкою від 21.10.2016 року №1102 з місця мешкання вбачається, що ОСОБА_2 постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_14, склад родини: ОСОБА_2, ОСОБА_1

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №71087333 від 21.10.2016 року квартира АДРЕСА_13 належить на праві приватної власності ОСОБА_2

А з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №71101868 від 21.10.2016 року вбачається, що квартира АДРЕСА_13 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, на підставі договору дарування від 21.10.2016 року.

Відповідно до ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно з п.72, п.73 Постанови від 11 грудня 1984 року №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Згідно з п.1, п.5, п.8 Типового Статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Радою Міністрів УРСР від 30.04.1985 року №186, житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками). Після затвердження рішення про організацію житлово-будівельного кооперативу скликаються загальні збори громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, для прийняття статуту кооперативу. Житлово-будівельний кооператив діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу. З дня реєстрації статуту кооператив набуває прав юридичної особи. Кооператив користується штампом і печаткою з зазначенням свого найменування. До членів кооперативу приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і перебувають на обліку бажаючих вступити до житлово-будівельного кооперативу або користуються правом позачергового прийому до членів кооперативу. Незалежно від проживання у даному населеному пункті до членів кооперативу приймаються громадяни, які в установленому порядку перебувають у цьому населеному пункті на обліку бажаючих вступити до кооперативу (у списку осіб, які користуються правом на вступ до кооперативу поза чергою).

Згідно з п.22, п.23 Типового Статуту кошти житлово-будівельного кооперативу складаються з: 1) вступних внесків; 2) пайових внесків; 3) внесків на проведення капітального ремонту жилого будинку (будинків); 4) внесків на експлуатацію жилого будинку (будинків) і утримання прибудинкової території; 5) інших надходжень. Вступні внески вносяться членами житлово-будівельного кооперативу, які вступили до кооперативу до здачі будинку (будинків) в експлуатацію. Розмір вступного внеску визначається загальними зборами членів кооперативу, але не може перевищувати п'ятдесяти карбованців. Вступні і пайові внески члени житлово-будівельного кооперативу вносять на рахунок кооперативу в установі банку.

Згідно з п.27, п.28 Типового Статуту прийнятим до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту. Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Надання квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться в межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. На прохання члена кооперативу йому надається квартира меншого розміру, але вище рівня, встановленого у даному населеному пункті для взяття громадян на квартирний облік.

Згідно з п.40 Типового Статуту при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном, зобов'язана внести на рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув. Якщо особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном, є з членом кооперативу близьким родичем (батьки, діти, дід, бабка, рідні брати і сестри), вона звільняється від внесення зазначеного пайового внеску за умови передачі їй паєнакопичення вибулим членом кооперативу. При обміні жилого приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу на інше жиле приміщення в будинку цього або іншого кооперативу провадиться зарахування рівних сум паєнагромаджень. Різниця у паєнакопичення має бути відповідно внесена новоприйнятим членом кооперативу і одержана вибулим з кооперативу.

Відповідно до п.13, п.14 постанови від 31 січня 1986 року №31 «Про затвердження правил обміну жилих приміщень в Український РСР» згода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів (додаток №2), які видаються виконавчими комітетами міських, районних у місті, селищних, сільських Рад народних депутатів за місцем оформлення обміну жилими приміщеннями. Якщо в результаті обміну з метою об'єднання в одну сім'ю громадяни одержують жилі приміщення в одній квартирі, їм видається один ордер. У випадках, коли предметом обміну є частина жилого приміщення, особі, яка вселяється як член сім'ї тих, що залишилися проживати в цьому приміщенні, видається виписка з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів, яка оформила обмін. Ордери повинні бути одержані учасниками обміну жилими приміщеннями або за їх довіреністю іншими особами одночасно, за винятком випадків примусового обміну. При одержанні ордерів подаються паспорти членів сім'ї, включених у ордер. Крім того, подаються: при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу - документ установи банку про внесення особою, яка вступає до кооперативу, пайового внеску або (у випадках, передбачених Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу) довідка правління кооперативу про передачу йому паю членом кооперативу, який вибув; при обміні жилих приміщень між членами різних житлово-будівельних кооперативів - документ установи банку про внесення стороною, якій належить менша сума паєнакопичення, на рахунок іншого кооперативу різниці у паєнакопиченнях або довідки правлінь кооперативів про рівність сум паєнагромаджень. При вселенні в одержане по обміну жиле приміщення громадянин здає ордер (при вселенні в жиле приміщення як член сім'ї - виписку з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів) у житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації або правлінню житлово-будівельного кооперативу. Одночасно подаються паспорти членів сім'ї, включених у ордер (у виписку з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів), з відміткою про виписку з колишнього місця проживання. Ордер (виписка з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів) зберігається як документ суворої звітності. Ордер, дійсний протягом 30 днів, а при міжміському обміні - протягом 60 днів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідними сестрами.

Станом на червень-липень 1989 року ОСОБА_1 була власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яка розташована у будинку ЖБК «Іллічівський-128», який входив до ЖЕК-22, та в подальшому перетворений в ОСББ «Азовчайка». Повна вартість квартири складала 4648,40 рублів СРСР та була сплачена ОСОБА_1 в розмірі 3911,30 рублів СРСР.

Станом на червень-липень 1989 року ОСОБА_2 була власником однокімнатної квартири АДРЕСА_3, яка розташована у будинку ЖБК «Мрія». Повна вартість квартири складала 2007 рублів СРСР та була сплачена ОСОБА_2

Станом на червень-липень 1989 року ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_12 були співвласниками двохкімнатної квартири АДРЕСА_4, яка розташована у будинку ЖБК «Висота». Повна вартість квартири складала 5203 рублів СРСР та була сплачена родиною ОСОБА_5.

Під час обміну двох однокімнатних квартир було в безготівковій формі здійснено обмін паєнакопиченнями, а родина ОСОБА_5 здійснила доплату у сумі, яку в даний час визначити точно неможливо, але вона дорівнювала понад 700 рублів СРСР (3911,30 + 2007 - 5203 /рублів СРСР/).

На підставі ордеру від 17.06.1989 року, виданого ОСОБА_2, вона разом із сестрою ОСОБА_1, як членом її сім'ї, вселилася до спірної квартири, а в 2000 році ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру. В жовтні 2016 року ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру ОСОБА_3

Протягом понад 25 років ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали та користувались пільгами по сплаті комунальних послуг, а саме: 50% ОСОБА_1, як учасник війни, а 25% ОСОБА_2, як дитина війни.

Посилання відповідача ОСОБА_13 на те, що обставини обміну квартири були іншими, і що суд безпідставно обґрунтував рішення поясненнями позивача про обмін квартирами, в той час, як фактично обміняла своє житло тільки ОСОБА_2 і доплатила за більшу жилу площу різницю вартості паїв, а ОСОБА_1 продала своє квартиру і витратила гроші на власні потреби, нічим не підтверджені, тому й колегія суддів не може вважати їх слушними. Разом з тим, обставини, встановлені судом першої інстанції, переконливо і однозначно свідчать про те, що обмін двох однокімнатних квартир сторін на двокімнатну квартиру ОСОБА_5 відбувся одночасно, отже, обидві сторони мали можливість вкласти гроші, отримані за свої паї, в обмін на пай ОСОБА_5.

На підставі викладеного судом першої інстанції встановлено, що сторони дотрималися положень законодавства, яке діяло на момент обміну квартир у будинках житлово-будівельних кооперативів, оскільки сторони виконали умову оплати вартості квартири членами кооперативу та подальший безготівковий перерахунок грошових коштів на рахунки кожного кооперативу шляхом банківських операцій, а відповідно усі учасники угоди набули право власності на нерухоме майно. Крім того, відповідачем не спростовано, що умовою угоди було обмін двохкімнатної квартири саме на дві однокімнатних. Тому правильним є і висновок суду про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як члени однієї сім'ї, здійснили обмін житла та, за домовленістю, відповідно набули право власності на спірну квартиру у рівних частках, а оформлення ордеру, який в подальшому став підставою для набуття членства у ЖБК та отримання свідоцтва про право власності на житло вказує лише на титульного користувача, однак не позбавляє права інших осіб користуватися майном та набути право власності.

Судом першої інстанції досліджена квитанція від 08.06.1989 року, з якої вбачається, що банківська установа отримала від ОСОБА_2 платіж, як пайовий внесок за міну у розмірі 5200,00 рублів СРСР на рахунок НОМЕР_5 ЖСК «Висота».

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції не погодився із доводами відповідача про те, що вказана квитанція є єдиним належним доказом по справі правомірності права приватної власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. Відповідно до положень статті 212 ЦПК України (ЦПК України, що діяв під час розгляду справи в суді першої інстанції), суд оцінював докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не мав для суду наперед встановленого значення. Суд оцінював належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Такі критерії оцінки доказів відповідають положенням статті 89 ЦПК України, що діє на час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.

Отже, у відповідності до закону і з урахуванням з встановленими обставинами суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надана ОСОБА_2 квитанція від 08.06.1989 року не є доказом внесення саме нею готівкою грошової суми або здійснення доплати у готівковій формі.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, а саме про те, що свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 02 березня 2000 року на квартиру АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на ім'я ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним в 1/2 частині; договір дарування квартири АДРЕСА_5, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений нотаріально 21 жовтня 2016 року, підлягає визнанню недійсним в 1/2 частці вказаної квартири. Відповідно, за ОСОБА_1 визнається право власності на 1/2 частину спірної двохкімнатної квартири.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч положенням закону не застосував наслідки спливу строку позовної давності щодо вимог про недійсність свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 2000 року, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом у редакції 2004 року, а тому суд вважає, що підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Статтею 71 ЦК України встановлений загальний строк позовної давності у три роки, протягом якого особа, право якої порушене, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом звернення з позовом до суду. При цьому ст.75 ЦК України визначено, що позовна давність повинна застосовуватися всіма органами, уповноваженими на розгляд цивільних справ, незалежно від заяви про це сторін.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування до частини вимог наслідків пропуску строку позовної давності, суд правильно встановив, що ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом 28.02.2017 року, посилаючись на те, що довідалася про порушення права на житло в жовтні 2016 року, коли ОСОБА_2 їй повідомила про те, що вона одноособово є власником спірного житла та має намір його подарувати, а новий власник має намір її виселення, тобто строк позовної давності не порушено.

Відповідачем такі обставини не спростовані.

ОСОБА_2 не надала підтверджень факту обізнаності ОСОБА_1 про оформлення ОСОБА_2 в 2000 році права власності на спірне житло, також згода ОСОБА_1 на оформлення квартири на ОСОБА_2 відсутня, оскільки позивачка заперечує свідоме позбавлення себе єдиного житла. Судом проаналізовані й пояснення свідка ОСОБА_14 щодо обговорення з ОСОБА_1 змісту квитанцій про оплату комунальних послуг, виписаних на ОСОБА_2, як члена кооперативу, але вони неконкретні і не можуть слугувати підтвердженням обізнаності ОСОБА_1 про оформлення права власності. Таким чином, судом першої інстанції у відповідності до положень закону вирішено про відсутність підстав для застосування позовної давності.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2018 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

В.М. Барков