ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2018 року м. Кропивницький

справа № 398/161/17

провадження № 22-ц/781/203/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Карпенка О.Л., Гайсюка О.В.

за участю секретаря - Гончар В.В.

за участю - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.11.2017 року, суддя Голосеніна Т.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування квартирою.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй та її чоловіку ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право власності від 02.06.1993 року №2528.

ОСОБА_1 зазначила, що відповідачі в даній квартирі зареєстровані, але не проживають з липня 1991 року, за комунальні послуги не сплачують, їх особистих речей в квартирі немає. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми з володінням, користуванням, розпорядженням майна та вчинення інших дій на власний розсуд, тому позивач звернулася в суд за захистом своїх прав.

Просила суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.11.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 03.06.1993 року №2528 власниками квартири АДРЕСА_2 зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який згідно зі свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_2 року серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З довідки КП "Житлогосп" №225 від 12.01.2017 року у вказаній квартирі зареєстровані позивач, її дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

З акту-розпорядження, затвердженого директором КП "Житлогосп" №12 від 12.01.2017 року при обстеженні квартири АДРЕСА_2 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають з 1991 року.

Суд першої інстанції зазначив, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений в користуванні житлом інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач є співвласником спірної квартири, інший співвласник - її чоловік ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому частину квартири. З огляду на те, що на час його смерті зареєстрованими разом з ним значились спадкоємці першої черги - позивач та ОСОБА_5, доказів того, що в установлений законом строк остання відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька позивачка не надала, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. Посилання позивача, що у 1993 році приватизація квартири була здійснена лише на неї та її померлого чоловіка не спростовує факту, що відповідачі мають право користування спірною квартирою.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не навів переконливих доказів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Доводи позивача в тій частині, що вона є власником квартири і має законне право володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном не є підставою для задоволення позову, оскільки це порушуватиме спадкові права відповідача ОСОБА_5

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції неможливо.

Висновок суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року і після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому частину квартири, то з огляду на те, що на час його смерті зареєстрованими разом з ним значились спадкоємці першої черги - позивач та ОСОБА_5, а доказів того, що в установлений законом строк остання відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька позивачка не надала, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову не ґрунтується на доказах і не відповідає нормам діючого законодавства.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 03.06.1993 року №2528 власниками квартири АДРЕСА_2 зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який згідно зі свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_2 року серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З матеріалів справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані відповідачі по справі, що підтверджується довідкою КП "Житлогосп" №225 від 12.01.2017 року в якій зазначено , що у вказаній квартирі зареєстровані позивач, її дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України - спадкоємець , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким , що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 на день смерті ОСОБА_4 постійно проживала із спадкодавцем , відповідно висновки суду першої інстанції , що ОСОБА_2 прийняла спадщину ґрунтуються на припущеннях, а не на належних доказах , що є порушенням норм процесуального права.

Факт реєстрації спадкоємця по місцю проживання спадкодавця не може вважатись фактом прийняття спадщини , оскільки повинен бути доведений факт проживання із спадкодавцем на день смерті..

В матеріалах справи знаходиться акт-розпорядження, затверджений директором КП "Житлогосп" №12 від 12.01.2017 року з якого вбачається, що при обстеженні квартири АДРЕСА_2 ,що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають з 1991 року в зазначеній квартирі.

Встановлені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі , зокрема не з'ясував хто проживав в квартирі АДРЕСА_2 і в який період часу.

Крім того суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права , які регулюють прийняття спадщини і відповідно постановив рішення яке не ґрунтується на законі.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом .

ОСОБА_1 не заперечує, що відповідачі були членами її сім'ї однак з 1991 року виїхали з даної квартири і не проживають в ній . На даний час відповідачі проживають в Російській Федерації.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивачем надана заява адресована апеляційному суду Кіровоградської області від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з якої вбачається, що відповідачі по справі повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Зазначили , що вони дійсно не проживають в спірній квартирі з 08.07.1993 року . На даний час вони є громадянами Російської Федерації з 17.02.1998 року, визнають позов і просять слухати справу за їх відсутності.

Підпис на заяві засвідчений тимчасово виконуючим обов'язки нотаріуса Сергієво-Посадського округу Московської області - Панкратовою І.А.

Також додано копії паспортів з яких вбачається, що відповідачі є громадянами Російської Федерації і проживають ІНФОРМАЦІЯ_1 - АДРЕСА_1.

За зазначеною адресою зареєстровані з 11.01.1996 року.

Приймаючи до уваги встановлені обставини апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 376 ч. 1, ЦПК підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків , викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Позов підлягає задоволенню, оскільки позивачем доведено , що відповідачі втратили право на проживання в квартирі АДРЕСА_2. Відповідачі не заперечують проти задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Кіровоградської області,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.11.2017 року - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування квартирою, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2.

Повний текст постанови складено 27.02.2018року .

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених статею 389 ЦПК України .

Головуючий:

Судді: