Ухвала

Іменем України

08 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 428/1454/18

провадження № 61-43167ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року у складі судді Журавель Т. С. та постанову Апеляційного суду Луганської області від 23 липня 2018 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Дронської І. О., Коротенка Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року Головне управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що 27 жовтня 2016 року на підставі доручення та акта закріплення (передачі) транспортного засобу поліцейському-водію ОСОБА_4 було надано для службового користування належний ГУНП в Луганській області автомобіль «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1. 09 червня 2017 року о 07 годині 00 хвилин в місті Оріхів Запорізької області відповідач, керуючи вказаним транспортним засобом, через втомленість втратив контроль за дорожньою обстановкою, в результаті чого виїхав на узбіччя через смугу зустрічного руху по ліву сторону та скоїв наїзд на електроопору. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), а справу закрито у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Вартість завданої шкоди склала 125 617 грн 33 коп. Враховуючи викладене, ГУНП в Луганській області просило стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у вказаному розмірі та судові витрати.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ГУНП в Луганській області матеріальну шкоду в розмірі 11 291 грн 25 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 завдав шкоди майну позивача під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Оскільки договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався, то відповідач може нести лише обмежену відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку.

Постановою Апеляційного суду Луганської області від 23 липня 2018 року апеляційну скаргу ГУНП в Луганській області задоволено частково. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення оцінку та правові висновки стосовно відмови у задоволенні позовних вимог з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 134 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до об'єктів, відповідальність за умисне псування або знищення яких несуть працівники, не входять споруди, станки, автомашини, які належать підприємству. Положення пункту 5 частини першої статті 134 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами, щодо відшкодування шкоди, завданої відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов'язків, а саме під час безпосереднього керування транспортним засобом. Тому суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_4 повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля. Разом з тим, суд не звернув уваги, що підставами позову про відшкодування шкоди ГУНП в Луганській області зазначило умисні, протиправні дії відповідача, тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_4 повної матеріальної відповідальності за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України (між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей).

У жовтні 2018 року ГУНП в Луганській області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Луганської області від 23 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга ГУНП в Луганській області мотивована тим, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства. За змістом статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім цього трудовим законодавством передбачено, що працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. Тому відповідач зобов'язаний відшкодувати шкоду у повному обсязі.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що ГУНП в Луганській області є власником автомобіля «Toyota Camry», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

27 жовтня 2016 року на підставі доручення та акта закріплення (передачі) транспортного засобу поліцейському-водію ГУНП в Луганській області ОСОБА_4 було надано вказаний автомобіль для службового користування.

09 червня 2017 року о 07 годині 00 хвилин в місті Оріхів Запорізької області ОСОБА_4 під час виконання службових обов'язків, керуючи вищевказаним транспортним засобом, через втомленість втратив контроль за дорожньою обстановкою, в результаті чого виїхав на узбіччя через смугу зустрічного руху по ліву сторону та скоїв наїзд на електроопору.

Договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів), а справу закрито у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно з висновком автотоварознавчого дослідження від 30 жовтня 2017 року розмір майнової шкоди, спричиненої власнику автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 125 617 грн 33 коп.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Toyota Camry» була застрахована у Товаристві з Додатковою відповідальністю «СТ Домінанта», що підтверджується Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 24 квітня 2017 року.

ГУНП в Луганській області не зверталося до вказаного товариства за виплатою страхового відшкодування у зв'язку з тим, що ДТП сталася з вини працівника поліції (подія не відноситься до страхового випадку).

Звертаючись до суду з цим позовом, ГУНП в Луганській області просило стягнути з відповідача заподіяну шкоду, завдану ним під час виконання службових обов'язків.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції, є Закон України «Про Національну поліцію».

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки у Законі України «Про Національну поліцію» відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських та відшкодування ними матеріальної шкоди, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що при вирішенні цього спору підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Згідно з частиною першою статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу, або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв'язок.

Статтею 134 КЗпП України встановлені випадки повної матеріальної відповідальності. Пунктом 5 частини першої вказаної статті передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Отже, для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності на підставі пункту 5 частини першої статті 134 КЗпП України в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних противоправних дій.

За таких обставин, положення пункту 5 частини першої статті 134 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами, щодо відшкодування шкоди, завданої відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля.

Доводи касаційної скарги про те, що на час заподіяння шкоди в діях відповідача був умисел, що встановлено постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року, якою ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, не заслуговують на увагу, оскільки постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Крім того, вказана правова норма не встановлює відповідальність порушника Правил дорожнього руху за умисне пошкодження майна.

При цьому, обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Посилання ГУНП в Луганській області на те, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства, а за змістом статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, також не заслуговують на увагу, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені вказаною статтею, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов'язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України.

Крім цього, пред'явлення вказаного позову з посиланням на норми ЦК України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми ЦК України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із змісту касаційної скарги, рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанови апеляційного суду вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування судом першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини четвертої, частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Луганської області від 23 липня 2018 року у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов