ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2018 року

м.Суми

Справа №592/5982/17

Номер провадження 22-ц/788/323/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Новікової А.С.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника відповідача Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» - Сімоненко Н.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року в складі судді Фоменко І.М., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 18 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

01 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по зарплаті, вимоги якого заявою від 06 вересня 2017 року збільшив та обґрунтував їх тим, що з 21 лютого 2012 року працював в механічному цеху №33 Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» (далі Завод) оператором станків з програмним керуванням другого розряду, а з 24 березня 2014 року був мобілізований на військову службу в Збройні сили України, де залишається служити на підставі укладеного 07 березня 2015 року контракту про проходження військової служби терміном до кінця особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. Однак, всупереч ст. 119 ч. 3 КЗпП України, відповідач наказом від 05 квітня 2017 року звільнив його з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом в Збройні сили України за ст. 36 п. 3 КЗпП України. ОСОБА_1 вважає свої трудові права порушеними, а тому просив визнати незаконним і скасувати наказ №86-к від 05 квітня 2017 року про звільнення, поновити його на роботі з 06 квітня 2017 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, вказував, що відповідач не сплатив йому кошти за лютий, березень та 5 днів квітня 2017 року, тобто, ще до звільнення, тому просив стягнути середній заробіток за вказаний період у розмірі 6854,40 грн., а також середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено без розгляду.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» від 05 квітня 2017 року № 86-к про звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора станків з програмним управлінням 3-го розряду механічного цеху №33 Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» з 06 квітня 2017 року.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 квітня 2017 року по 12 грудня 2017 року в розмірі 26046 грн. 72 коп., заборгованість по середньому заробітку за лютий та березень 2017 року в розмірі 6702 грн. 08 коп., з наступним відрахуванням всіх необхідних платежів та податків при видачі грошової суми.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оператора станків з програмним управлінням 3-го розряду механічного цеху № 33 Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» з 06 квітня 2017 року та в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежів за один місяць з відрахуванням усіх обов`язкових платежів згідно чинного законодавства.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

З вказаним рішенням суду відповідач не погодився та, посилаючись на його незаконність, неповноту з`ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що 26 вересня 2016 року звільнено в запас (демобілізовано) військовослужбовців, які були мобілізовані до лав Збройних Сил України останньою шостою чергою мобілізації, тобто, на його думку, в Україні завершились всі періоди проведення мобілізації та демобілізовано всіх військовослужбовців, що призивались на військову службу під час оголошених мобілізацій. Вважає, що оскільки в Україні воєнний стан не вводився, а отже і відбудовного періоду після закінчення військових дій не було, тому єдиною ознакою особливого періоду в Україні є час мобілізації, який завершився, а отже, закінчився і особливий період. Таким чином, із закінченням особливого періоду для позивача перестали діяти трудові гарантії збереження роботи під час його перебування на військовій службі, у зв`язку з чим відповідач вважає наказ про звільнення ОСОБА_1 за ст. 36 п. 3 КЗпП України законним, а позовні вимоги безпідставними. Крім того, вказує, що з моменту залишення позивачем роботи 24 березня 2014 року для участі в учбових зборах і до моменту отримання ним 31 травня 2017 року трудової книжки із записом про звільнення останній жодних документів, які б підтверджували його право на передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії, відповідачу не надавав. Таким чином, відповідач дійшов думки, що отримавши копію наказу про звільнення 12 квітня 2017 року, позивач до суду за захистом своїх прав звернувся лише 01 червня 2017 року, тобто, з пропуском місячного строку, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, чого також не врахував суд.

19 лютого 2016 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу Заводу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим у справі обставинам, тому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року без змін. При цьому, представник позивача вказує, що рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Закінчення ж періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, який діє в Україні з 17 березня 2014 року і по теперішній час. Також він зазначив, що ОСОБА_1 на момент звільнення і на даний час проходить військову службу за контрактом. Крім того, вказує на пропуск відповідачем 10-денного строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 про задоволення апеляційної скарги та представника позивача ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 21 лютого 2012 року на підставі наказу №62-к від 20 лютого 2012 року був прийнятий на роботу в механічний цех №33 Заводу оператором станків з програмним керуванням другого розряду. 01 червня 2012 року наказом № 232 від 14 червня 2012 року ОСОБА_1 присвоєно третій розряд оператора станків з програмним керуванням (а.с.6-7).

На підставі Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року до оголошення демобілізації в країні ОСОБА_1 з 24 березня 2014 року був призваний на військову службу до Збройних сил України за частковою мобілізацією і на даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , польова пошта НОМЕР_2 м. Суми (а.с.30, 60).

Про початок учбових зборів строком 45 днів у зв`язку з мобілізацією ОСОБА_1 військовий комісар повідомив керівника Заводу (а.с. 29), а наказом по Заводу від 28 серпня 2014 року № 287/1 позивача було звільнено від роботи з 24 березня 2014 року у зв`язку з призивом на військову службу по мобілізації із збереженням місця роботи, займаної посади та середнього заробітку на особливий період, але не більше одного року (а.с. 32).

07 березня 2015 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України терміном до кінця особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 10, 21, 22, 108-109).

У період від початку проведення учбових зборів до укладення контракту ОСОБА_1 в запас не звільнявся (а.с. 36) та вважається таким, що призваний на військову службу до Збройних Сил України за частковою мобілізацією з 24 березня 2014 року, про що зазначено у довідці Сумського міського військомату від 20 липня 2017 року за № 2/2382 (а.с. 60).

Наказом по Заводу №86-к від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом в Збройні сили України за ст. 36 п. 3 КЗпП України (а.с.8).

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції встановив, що позивач перебуває на дійсній військовій службі за контрактом, рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі Указів про часткову мобілізацію Президент України не приймав, а закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Таким чином, суд вважав, що на позивача розповсюджуються встановлені ст. 119 ч. 3 КЗпП України трудові гарантії щодо заборони припиняти з ним трудовий договір як з працівником, якого призвано на строкову військову службу під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, а також щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, у якому він працював на час призову. З урахуванням викладеного, суд вважав, що звільненням позивача були порушені його трудові права, тому захистив їх у обраний ОСОБА_1 спосіб.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам матеріального і процесуального законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на момент його звільнення з роботи, на час розгляду справи в місцевому суді та на даний час проходить службу в лавах Збройних Сил України за контрактом, строк дії якого ще не сплив.

Відповідно до ст. 119 ч. 3 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Дію ч. 3 ст. 119 КЗпП України поширено на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію" згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ст. 2 ч. 1, ч. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Як зазначалось вище, позивач ОСОБА_1 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таким чином, правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідач не мав, отже, його наказ за № 86-к від 05 квітня 2017 року про звільнення позивача є незаконним, у зв`язку з чим рішення суду про його скасування є правильним.

Відповідно до ст. 235 ч. 1, ч. 2 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов вірного висновку про те, що позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тобто в особливий період. Отже, як військовослужбовець, він користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 119 ч. 3, ч. 4 КЗпП України, тому його звільнення суд правильно визнав незаконним.

Заперечення відповідача щодо правильності звільнення позивача, викладені в доводах апеляційної скарги, вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, а наведений в них аналіз законодавства на підтвердження правильності звільнення позивача є помилковим.

Із урахуванням положень ст. 235 ч. 2 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стосовно розрахунку того заробітку, який відповідачем не спростовано.

Так, період вимушеного прогулу обліковується з 06 квітня 2017 року по 12 грудня 2017 року і становить 171 робочий день, а з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати позивача, який становить 152,32 грн., про що вказав відповідач у відповідній довідці (а.с. 73), середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу дорівнює 26046,72 грн. (171 * 152,32).

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення заборгованості по середньому заробітку за лютий та березень 2017 року, оскільки середня заробітна плата за ці місяці ОСОБА_1 не виплачувалась, що також визнав і відповідач (а.с. 73-75), тому за 44 робочих дня цього періоду суд вірно стягнув 6702,08 грн. (44 * 152,32).

Доводи апеляційної скарги з приводу пропуску позивачем місячного строку звернення до суду за захистом своїх прав є недоведеними.

Як зазначає відповідач, копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав особисто 12 квітня 2017 року, на підтвердження чого надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 24), проте, цей доказ не містить відомостей про те, що саме було вручено адресату, так як відсутній опис документів, а розписка про одержання містить підпис, який не співпадає з підписом позивача, зразки якого, зокрема, маються у його паспорті (а.с. 4), трудовій книжці (а.с. 6) та процесуальних документах, які містяться у матеріалах даної справи.

Крім того, обставина щодо отримання ОСОБА_1 особисто копії наказу про його звільнення 12 квітня 2017 року ним не визнається, оскільки у цей час, як він уточнив, він перебував на військовій службі у військовій частині, а лист відповідача № 79/20/1-0223 від 07 квітня 2017 року, у якому йшлося про звільнення з роботи та про необхідність з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки, отримала його дружина, яка телефоном повідомила позивача про його звільнення 05 квітня 2017 року. Також позивач наголосив на тому, що тільки 31 травня 2017 року він з`явився у відділ кадрів Заводу, де і отримав копію наказу про звільнення і трудову книжку, чого не заперечує і відповідач.

До того ж, з наданого позивачем листа Заводу від 07 квітня 2017 року за № 79/20/1-0223, убачається, що дійсно, копія наказу про звільнення позивача на його адресу не надсилалась, а про вказаний факт йому було лише повідомлено у листі.

Також, станом на 12 квітня 2017 року позивач перебував у зоні АТО на території Донецької та Луганської областей, про що йдеться у наданій позивачем довідці, складеної за місцем його перебування у військовій частині, в якій уточнено, що в зоні АТО він перебував з 09 квітня 2017 року і станом на 04 травня 2017 року.

Отже, у порушення вимог ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України (у чинній редакції) заявником апеляційної скарги не доведено обставину отримання позивачем копії наказу про його звільнення саме 12 квітня 2017 року, а відтак, і не доведено, що позивач пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк на звернення до суду за захистом своїх прав, ураховуючи, що копію наказу про звільнення він отримав 31 травня 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Не заслуговують на увагу і твердження представника позивача ОСОБА_2 у його відзиві на апеляційну скаргу з приводу пропуску відповідачем 10-денного строку на подання апеляційної скарги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення суду було проголошене без участі представника відповідача (а.с. 121), копію рішення Завод отримав 02 січня 2018 року (а.с. 132), а апеляційна скарга була подана на пошту 12 січня 2017 року (а.с. 140), тобто, в останній день строку. При цьому, час, витрачений на поштове пересилання апеляційної скарги, до уваги не береться.

Враховуючи викладене, колегія суддів повністю погоджується з обґрунтованим і законним висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому вказане судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук