Справа № 523/2347/16-ц
Провадження №2/523/648/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2018 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

при секретарі Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського округу ОСОБА_6 про визнання припиненим зобовязання за іпотечним договором, зняття заборони відчуження, а також за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимого щодо предмету спору Суворовський РВ Державної міграційної служби України, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради про визнання права власності, виселення та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського округу ОСОБА_6 про визнання припиненим зобовязання за іпотечним договором, зняття заборони відчуження. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_7 надав ОСОБА_5 позику у розмірі 303 000 грн. Додатковою угодою до договору позики від 07 листопада 2007 року встановлено кінцевий термін повернення позики - 11 травня 2008 року. З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним договором позики 11 червня 2007 року було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавці ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 передали в іпотеку ОСОБА_7 квартиру під № 84, що знаходиться в м. Одеса по вул. Затонського в будинку під № 6 та належить іпотекодавцям в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 30 серпня 2004 року за № 12-27628. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 9861. У зв'язку з посвідченням Іпотечного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 була накладена заборона на відчуження зазначеної в договорі квартири, реєстровий № 9862.

26 січня 2016 року відповідач ОСОБА_7 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 з заявою (вимогою про усунення порушень), в якій, посилаючись на невиконання ОСОБА_5 зобов'язань за договором позики від 11 червня 2007 року, вимагає повернення суми боргу протягом 30 календарних днів та попереджає у разі невиконання цієї вимоги про намір звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, в примусовому порядку шляхом набуття її у власність з реєстрацією права власності на своє ім'я або продажу будь-якій особі згідно із застереженням, передбаченим іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_9 11 червня 2007 року, реєстровий №9861.

Позивачі вважають, що іпотекодержатель ОСОБА_7 втратив право задовольнити свої вимоги за зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки сплила позовна давність.

Статтею 256 ЦК визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

Додатковою угодою до договору позики встановлено строк виконання зобов'язання - 11 травня 2008 року, тому строк пред'явлення вимог про повернення отриманих у позику коштів повинен обчислюватися з 12 травня 2008 року.

Відповідно до ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У зв'язку з невиконанням позичальником ОСОБА_5 своїх зобов'язань з повернення позики в строк , встановлений договором, ОСОБА_7 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 604 012,79 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 червня 2010 року позов ОСОБА_7 задоволено: вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 суму боргу за договором позики від 11 червня 2007 року в розмірі 604 012,79 грн.

9 листопада 2010 року ОСОБА_7 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та просив стягнути заборгованість за договором позики від 11 червня 2007 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - АДРЕСА_2.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 6 грудня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2012 року, позов ОСОБА_7 задоволено частково: вирішено стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 суму боргу за договором позики від 11 червня 2007 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 11 червня 2007 року в рахунок погашення боргу в розмірі 303 000 грн.

Отже, перебіг позовної давності перервався пред'явленням позову 9 листопада 2010 року, почався заново 10 листопада 2010 року та сплив 9 листопада 2013 року.

У той час з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_7 звернувся 26 січня 2016 року, з пропуском строку позовної давності.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Зі спливом позовної давності припиняє своє існування матеріальне суб'єктивне право.

Згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені цією статтею, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень статті 13 ЦКУ.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення правовідношення.

За змістом ч.1 ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», ст. ст. 599, 598 ЦК України припинення іпотеки означає такий стан правовідношення між сторонами, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

На підставі викладеного, позивачі просять:

Визнати договір іпотеки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 11 червня 2007 року, реєстровий № 9861, таким, що припинив свою дію з 9 листопада 2013 року .

Зняти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_3, що належить на праві власності ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, зареєстровану 11 червня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий номер 9862, шляхом внесення до Державного реєстру іпотек і Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про припинення іпотеки за іпотечним договором від 11 червня 2007 року, реєстровий № 9861 та припинення відповідного обтяження.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 378,02 грн.

Ухвалою суду від 09.06.2016р. було обєднані в одне провадження цивільна справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського округу ОСОБА_6 про визнання припиненим зобовязання за іпотечним договором, зняття заборони відчуження, а також цивільна справа № 523/4305/16 ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимого щодо предмету спору Суворовський РВ Державної міграційної служби України, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради про визнання права власності, виселення та зняття з реєстрації.

Позовні вимоги ОСОБА_10 мотивовані тим, що 11.06.2007 року ОСОБА_7 (позивач) та ОСОБА_5 (Відповідачі) уклали договір (надалі - Договір займу), згідно якого ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_7 60000 доларів США. Строк повернення коштів встановлено додатковою угодою до Договору займу до 11.05.2008 р. Однак зобов'язання до теперішнього часу не виконані.

Відповідно до нотаріально посвідченого Договору іпотеки № б/н від 11.06.2007 р. майновими поручителями Відповідача - ОСОБА_5 стали ОСОБА_1 (Відповідач2), та ОСОБА_2 (Відповідач 3), ОСОБА_3 (Відповідач № 4) та ОСОБА_8, які були власниками предмету іпотеки квартири АДРЕСА_5.

На підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.12.2011 р. по справа №2-5922/11, яке набрало чинності 20.06.2012 р. на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області, позовні вимоги ОСОБА_7 були задоволені частково, з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 стягнуто суму боргу за договором позики від 11.06.2007 р. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки кв.№84 в буд. №6 вул. Затонського в м. Одесі.

12.09.2012 р. та 29.11.2012 р. Першим ДВС Суворовського району ОМУЮ, згідно постанови про відкриття виконавчих проваджень №В-11/1168, №В11/1594, №В-11/1595 були відкриті виконавчі провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-5922/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 04.09.2012 р., про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 суму боргу за договором позики від 11.06.2007 р. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - кв.№84 в буд. №6 по вул. Затонського в м. Одесі на підставі договору іпотеки від 11.06.2007 р. в рахунок погашення боргу розмірі 303 000 грн., та стягнення в рівних частинах з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 понесених судових витрат у розмірі 606,67 грн.

Однак, відповідно до листа отриманого від Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ, вищевказані виконавчі провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-5922/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 04.09.2012 р., неможливо виконати, в зв'язку з тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.08.2004 p., вищезазначена квартира, на яку звернено стягнення, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, а також ОСОБА_8, який відповідно до свідоцтва про смерть виданого 06.08.2007 p., помер 05.08.2007 року, а також згідно наданих відповідей від Державних нотаріальних контор, частка майна померлому ОСОБА_8 в спільній частковій власності на квартиру, не була оформлена у спадщину, що робить неможливим виконання вищевказаного рішення шляхом звернення стягнення на предмет застави квартири АДРЕСА_6, в зв'язку з відсутністю реєстраційних документів на вищевказану частку спільної власності на квартиру. В звязку з чим, ОСОБА_7 звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси із заявою зміну способу та порядку виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 2011 р. у справі №2-5922/11 шляхом набуття ОСОБА_4 власності на кв.№84 в буд. №6, по вулиці Затонського, в м. Одесі.

25 грудня 2013 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_4 про зміну способу та порядку виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси 06.12.2011 р. у справі №2-5922/11 - було задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу в сумі 303 000,00 грн., за договором позики, шляхом набуття ОСОБА_4 права власності на кв.№84 в буд. №6 по вулиці Затонського в м. Одесі.

Не погоджуючись з ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013р. року по справі №523/18414/13-ц ОСОБА_2, звернулася до Апеляційного суду Одеської області із апеляційною скаргою про скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25.12.2013 р. по цивільній справі №523/18414/13-ц та постанову нової ухвали. 20.02.2014 р. суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013р. - скасував, в задоволенні заяви ОСОБА_7 про зміну способу та порядку виконання Суворовського районного суду м. Одеси від 06.12.2011 р. у справі №2-5922/11 шляхом набуття ОСОБА_4 права власності на кв.№84 в буд. №6 по вулиці Затонського, в м. Одесі відмовив, вказуючи на те, що це є зміна сутності попереднього рішення тому що звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки є різними самостійними вимогами, які вирішуються в порядку позовного провадження, шляхом ухвалення рішення.

В п. 22 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Цим же договором сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договору, і може бути здійснене шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок. Виконання зобов'язання у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

Позивач також стверджує, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.12.2011 p. у справі №2-5922/11 неможливо виконати через невиконання іпотекодавцями своїх зобов'язань з оформлення права на спадщину, а саме частки належної померлому ОСОБА_11П, яка фактично прийнята його дружиною ОСОБА_2, що підтверджується її заявою про прийняття спадщини.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 згідно уточнених позовних вимоги просив:

1. Звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки від 11 червня 2007 року в рахунок погашення боргу у розмірі 60 000 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ складає 1 526 400,00 грн. за договором позики від 11 червня 2007 року, на квартиру АДРЕСА_7,

шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

2.Виселити ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, з АДРЕСА_8, та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

3.Виселити ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, з АДРЕСА_9, та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

4.Виселити ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4. з кв. № 84. в буд. № 6 по вул. Затонського в м. Одесі, та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

5.Виселити ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, з АДРЕСА_10, та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

6.Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір: в розмірі 8000 грн. 00 копійок.

В процесі розгляду справи представниця позивачів просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. При цьому, вона вважала, що термін для звернення стягнення на предмет іпотеки сплив, тому порука припинилась. В останнє судове засідання представник позивачів надіслала заяву, згідно якої просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, а також справу розглянути у її відсутність.

Представниця відповідача - ОСОБА_4 в процесі розгляду справи вважала, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Вона пояснила, що борг за яким позивачі виступили майновими поручителями до теперішнього часу не повернутий. Крім того, рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не вдалась виконати, оскільки одних із майнових поручителів помер, а позивачі не оформили право на спадкове майно. На теперішній час, сума боргу значно зросла, проте позивачі не бажають добровільно виконати свої зобовязання. В останнє судове засідання представник позивачів надіслала до суду заяву, згідно якої просила справу розглянути у її відсутність.

Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, Одеської міської Ради в судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_5 отримав від позивача грошові кошті у сумі 303000 (триста три тисячі) гривень, що в еквіваленті складає 60000 (шістдесят тисяч) доларів США за курсом НБУ 1 долар США = 5,05 гривень. Суму позики відповідач повинен був повернути не пізніше 11 травня 2008 року. В порушення умов договору позика не була повернута в строк, передбачений договором. Боржнику надсилалася претензія від 27 квітня 2009 року, щодо неприпустимості ухилення від виконання грошового зобовязання. (а.с. 88-81).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 пояснила, що вищевказана сума була отримана ОСОБА_5 саме в доларах США, крім того, в договорі позики є також відповідний запис ОСОБА_5, що він отримав борг в розмірі 60000 доларів США.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобовязань за кредитним договором 11.06.2007р., між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, згідно якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_11.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області 30 червня 2010 року

позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики було задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 11 червня 2007 року в розмірі 604012,79 грн. (шістсот чотири тисячі дванадцять гривень сімдесят девять копійок).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2011р. по справі 2-5922/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет застави, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет застави було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 11 червня 2007 року шляхом звернення стягнення на предмет застави АДРЕСА_8 на підставі договору іпотеки від 11 червня 2007 року в рахунок погашення боргу в розмірі 303000 (триста три тисячі) грн.. Вищевказані рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.06.2012р..

Верховний Суд України в поставі від 4 вересня 2013 року по справі № 6-73 цс 13, зробив правовий висновок про те, що наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобовязання позичальника за кредитним договором.

Однак рішення суду не було виконано в силу смерті співвласника нерухомого майна ОСОБА_8, померлого 5 серпня 2007 року та не оформлення після його смерті спадкових прав на ? частку квартири.

Рішення приведено до примусового виконання, в ході якого 27 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду шляхом набуття ним права власності на квартиру АДРЕСА_12.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року заяву ОСОБА_4 про зміну способу і порядку виконання рішення задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу в сумі 303 000,00 грн. за договором позики шляхом набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_3.

Однак ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 20.02.2014р.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року було скасовано та у задоволенні заяви ОСОБА_4 про зміну способу і порядку виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 6 грудня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено.

При цьому, колегія суддів звернула увага на те, що набуття права власності на нерухоме майно можливе на підставі рішення суду за позовом ОСОБА_4 про визнання права власності на предмет іпотеки, а не в порядку статті 373 ЦПК України, оскільки встановлення способу і порядку виконання рішення суду не має змінювати сутність рішення, що виконується. Стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки є різними самостійними вимогами, що у разі предявлення до суду підлягають вирішенню в порядку позовного провадження ухваленням рішення. Таким чином, набуття права власності на предмет іпотеки в даному випадку може бути здійснено на підставі рішення суду за результатами розгляду в порядку позовного провадження вимог про визнання права власності на предмет іпотеки. Оскільки спадкоємці померлого співвласника 1/4 частки нерухомого майна ОСОБА_8 не оформили спадкових прав, то при вирішенні вимог про визнання права власності на предмет іпотеки підлягає також встановленню прийняття спадщини спадкоємцями та відповідно перехід права власності на 1/4 частку предмета іпотеки від іпотекодавця ОСОБА_8 до спадкоємців, притягнення спадкоємців до участі в справі якщо останні є відмінними від інших співвласників квартири. Предмет іпотеки має бути оцінений субєктом оціночної діяльності для визначення вартості предмета іпотеки та можливого відшкодування іпотекодавцям перевищення вартості предмета іпотеки над розміром боргових зобовязань за договором позики.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх позовних вимогах вважають, що іпотекодержатель ОСОБА_7 втратив право задовольнити свої вимоги за зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки сплив строк позовної давності, а тому дія повинна визнана як припинена та зняти відповідні нотаріальні заборони.

Суд вважає, що дане твердження позивачів не відповідають вимогам чинного законодавства.

Так, підстави припинення іпотеки наведені у ст. 17 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІV від 05.06.2003р. Так, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону № 898-ІV іпотека є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Разом із тим слід ураховувати, що відповідно до ст. 599 ЦК зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обовязку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору.

Сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості не є підставою для припинення дії договору іпотеки. До такого висновку дійшов ВСУ в постанові від 22 жовтня 2014 №6-153цс14.

Крім того, згідно правової позиції, яка були викладена Верховним Судом України у справі за № 6-786цс17 від 15 травня 2017р. вбачається, що згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням.

Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла такого висновку.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи той факт, що основне зобовязання не виконано належним чином, то іпотекодержателя залишається право вимоги щодо звернення стягнення на іпотечне майно, у звязку з чим, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського округу ОСОБА_6 про визнання припиненим зобовязання за іпотечним договором, зняття заборони відчуження не підлягають задоволенню.

В той же час, суд вважає, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимого щодо предмету спору Суворовський РВ Державної міграційної служби України, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради про визнання права власності, виселення та зняття з реєстрації.

Так, згідно зі 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 583 ЦК України, заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Згідно зі ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. (ч. 1 ст. 590 ЦК України)

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Законом України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання (ч.1 статті 37 Закону). Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-139гс11/33/14; від 11 грудня 2013 р. у справі № 6-124цс13). При цьому резолютивна частина судового рішення повинна містити формулювання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

В п. 22 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 26 договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому в ст. 37 Закону України „Про іпотеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України „Про іпотеку іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України „Про іпотеку іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пп. 2, 3 договору іпотеки за цим договором іпотекою забезпечується:виконання зобов'язань Позичальника за договором позики Б/Н від 11.06.2007 року, за яким Позичальник повинен вчасного та у повному обсязі повернути позику, надану йому Іпотекодержателем в сумі 303 000 (триста три тисячі) гривень, що в еквіваленті складає 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США по курсу НБУ терміном до „11 листопада 2007 року;сплати відсотків за користування позикою, сплати пені та штрафів в порядку та розмірі, передбаченому умовами Договору позики;відшкодування збитків, іншої заборгованості за Договору позики .Іпотекою за цим договором також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя щодо відшкодування:витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки;збитків, завданих порушенням умов цього іпотечного договору.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Позивач ОСОБА_4, згідно уточнених позовних вимог, просив визначити розмір заборгованості станом на 30.08.2017р., тобто за відповідним курсом НБУ, який дорівнював 1 долар США = 25,44 гривні. В урахуванням того, що суму боргу до теперішнього часу не погашена, то розмірі заборгованості складає суму у розмірі (60000*25,44= 1526 гривень.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 030/2017 від 04.05.2017р., ринкова вартість квартири АДРЕСА_13 787296 гривень. (а.с. 176-188)

Розмір невиконаного зобовязання складає суму у розмірі 1526400 гривень, що значно перевищує вартість предмет іпотеки, у звязку з чим, будь-яка компенсація іпотекодателям не повинна виплачуватись.

Судом також встановлено, що Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа щодо ОСОБА_8, який помер 05 серпня 2007р.. З матеріалів спадкової справи вбачається, із заявою про прийняття спадщини після померлого звернулась ОСОБА_2.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 належало право власності по 1/4 частки кожному на квартиру АДРЕСА_14 (кол. „Затонського) в м. Одесі.

Таким чином, спадщина відкрилась на 1/4 частки на квартиру АДРЕСА_14.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину спадкоємцям не видавалось. (а.с. 117-123)

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Частиною 3 даної статі передбачено, що до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

Крім того, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена можливість звернення на майно, яке не зареєстровано в установленому порядку.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивач має право звернення стягнення на 1/4 частки спірної квартири АДРЕСА_14 (кол. „Затонського) в м. Одесі, що залишалася після смерті ОСОБА_8, яка прийнята у спадщину ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону № 898-ІV у редакції від 22 вересня 2011 р. після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить змінена згідно із Законом № 3795-VI ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону № 898-ІV. З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, в даному випадку не має значення чи звертався ОСОБА_4 до позивачів з вимогою про виселення.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення.

Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

В той же час, ч. 4 ст. 109 ЖК України встановлено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Суд вважає, що оскільки позивач не пов'язаний з відповідачами будь-якими зобовязаннями щодо виплавають з житлових або сімейних правовідносин, а їх повязує лише договірні правовідносини, то позивач не зобовязаний надавати відповідачам у користування постійне жиле приміщення.

Фактично в ЖК України відсутня норма, яка регулює правовідносини щодо виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були передані ними, як засіб забезпечення виконання боржником основного зобовязання.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Єдиною нормою, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), є саме ч. 4 ст. 109 ЖК України. В звязку з чим, суд вважає, що для виниклих правовідносин, необхідно застосувати аналогію закону.

Суд вважає, що необхідно виселити відповідачів з квартири щодо є предметом іпотеки, з вказівкою у рішенні суду, що є рішення є підставою для надання жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

В той же час, що позовні вимоги в частині зняття з реєстраційного обліку відповідачів є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Так, згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В звязку з чим, оскільки згідно рішення суду відповідачі повинні бути виселені, то дане рішення є підставою для їх зняття з реєстраційного обліку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 267,533,575,583,589, 599,1218, 1231 ЦК України, ст.ст. 3,17, 37,40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 109,132, ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV, ст. ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського округу ОСОБА_6 про визнання припиненим зобовязання за іпотечним договором, зняття заборони відчуження залишити без задоволення у повному обсязі.

2. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимого щодо предмету спору Суворовський РВ Державної міграційної служби України, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради про визнання права власності, виселення та зняття з реєстрації задовольнити частково.

3. В рахунок погашення боргу за договором позики від 11 червня 2007р., який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в розмірі 60 000 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ складає 1 526 400,00 грн. (один мільйон п'ятсот двадцять шість тисяч чотириста гривень 00 копійок),

звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки від 11 червня 2007 року,

а саме на квартиру АДРЕСА_15 ( кол. назва «Затонського») в місті Одесі,

шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_16 ( кол. назва «Затонського») в місті Одесі,

за ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1)

4. Виселити ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2), ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_3), ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_4), ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_15 ( кол. назва «Затонського») в місті Одесі.

5. Вищевказане рішення є підставою для надання ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2), ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_3), ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_4), ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2

є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, які перебувають на балансі Одеської міської ради.

6. Стягнути ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2), ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_3), ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_4) на користь ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) судовий збір у розмірі 8000 гривень у рівних частках, тобто по 2666 гривень 67 копійок з кожного.

7. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зняття з реєстрації залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня отримання копії повного тексту рішення.

Суддя

Повний текст рішення суду складено та підписано 06.02.2018р.