АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 526/2373/15-ц Номер провадження 22-ц/786/245/18Головуючий у 1-й інстанції Горошко А. М. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Прядкіної О.В.,

суддів: Обідіної О.І., Пікуля В.П.,

розглянула цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіна Світлана Миколаївна, ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу удаваним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначав, що 27 листопада 2012 року між ним і ОСОБА_4 було укладено договори купівлі-продажу квартири і земельної ділянки, які належали йому на праві власності. Вказав, що зазначені договори були укладені між сторонами з метою приховування фактичного укладення договору довічного утримання, оскільки він як людина похилого віку потребує сторонньої допомоги, а також матеріальної підтримки. У травні 2014 року відповідач припинила здійснювати догляд за позивачем, у зв'язку з чим він вважає оскаржувані договори такими, що підлягають розірванню.

Уточнивши позовні вимоги у квітні 2017 року, просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь солідарно 22 420 грн., а також окремо стягнути з ОСОБА_5 12 000 грн. Крім того, просив суд визнати удаваними правочинами та розірвати договори купівлі-продажу № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 від 27 листопада 2012 року, квартири і земельної ділянки що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Буланкіною С.М.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглянути справу у відсутність сторін, які не прибули до суду апеляційної інстанції, проте належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи щодо неможливості її прибути, як в судове засідання 22 січня 2018р., так і 07 лютого 2018р., - не підтверджені належними доказами.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договори купівлі-продажу квартири та земельної ділянки площею 0,0865 га за адерсою: АДРЕСА_1, які нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Буланкіною С.М. (т. 1 а.с. 6-7, 8-9).

Як вбачається з копій відповідних виписок з карткового рахунку ОСОБА_2, здійснювалась оплата комунальних послуг, засобів мобільного зв'язку, а також відбувалось зняття готівки в м. Миргород, м. Полтава та м. Гадяч (т. 1 а.с. 10-16).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання правочинів удаваними, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено у встановленому законом порядку, що зміст оскаржуваних ним договорів не відповідав його волевиявленню. Не надано позивачем також доказів існування будь-яких грошових зобов'язань з відповідачами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом із тим за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи) позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Вказуючи, що спірні договори є удаваними правочинами, позивач посилався на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір довічного утримання.

Однак, аналіз матеріалів справи не дає підстави для висновку, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж ті, що буди передбачені умовами договорів.

Так, згідно до умов договорів купівлі-продажу квартири і земельної ділянки від 27 листопада 2012 року, сторони узгодили, що ОСОБА_2 (продавець) продає, а ОСОБА_4 (покупець) купує квартиру № 1 і земельну ділянку, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1.

Пунктами 5 вищезазначених договорів узгоджено, що продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін здійснюється за 96 000 грн., а земельної ділянки - за 32000 грн., які ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_4 повністю до підписання цього договору.

Відповідно до п. 11 договорів, сторони підтвердили, що вони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті договору, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Факт особистого прочитання, повного розуміння предметів і умов договорів, а також спрямованість волевиявлення сторін на їх укладення сторони правочину засвідчили особистими підписами.

Досліджуючи умови договорів колегія суддів приходить до висновку, що останні не містять положень, які б встановлювали нетипові для договорів купівлі-продажу права і обов'язки сторін.

Також на користь того, що позивач усвідомлював факт укладення з відповідачкою ОСОБА_4 саме договорів купівлі-продажу, а не договору довічного утримання свідчить та обставина, що під час розгляду Гадяцьким районним судом Полтавської області цивільної справи № 526/1292/13-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання права власності на земельну ділянку, ОСОБА_2 особисто пояснив суду, що здійснив продаж квартири і земельної ділянки ОСОБА_4 і вважає свої дій законними, оскільки на момент продажу ОСОБА_7 не здійснила оформлення права власності у передбаченому законом порядку.

Зазначені твердження ОСОБА_2 зафіксовані у рішенні Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 червня 2014 року, яке набрало законної сили (т.2,а.с.10-16).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що дослідження матеріалів вказаної цивільної справи було проведено судом без належної правової підстави.

Відповідачем ОСОБА_4 у запереченнях проти позову від 11 лютого 2016 року заявлено клопотання про витребування вказаної цивільної справи для огляду та залучення аудіо-запису судового засідання (т. 1 а.с. 99).

Запитом від 24 лютого 2016 року головуючим-суддею у справі здійснено запит на цивільну справу (т.1 а.с. 127).

Частина 4 ст. 10 ЦПК України, у редакції, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення, визначала обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясування обставин справи.

Таким чином, дії суду щодо витребування справи, предмет якої безпосередньо пов'язаний із змістом позовних вимог у межах даної цивільної справи, колегія суддів розцінює, як виконання обов'язку, визначеного вказаним законодавчим положенням.

За таких обставин судова колегія вважає, що витребування справи не впливає на правомірність ухваленого судом рішення.

Також необґрунтованими є твердження апеляційної скарги про відсутність висновків суду першої інстанції щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів грошових коштів.

Так, як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції було надано аналіз уточненим позовним вимогами про незаконне заволодіння відповідачами грошовими коштами ОСОБА_2

При цьому судом було надано вірну оцінку тій обставині, що позивач добровільно передав ОСОБА_4 платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк», на яку надходили його пенсійні кошти з метою здійснення нею оплати комунальних послуг, купівлі продуктів харчування і видачі готівки.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України ( ст.ст.10,60 - на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення наведених положень закону позивачем не надано переконливих доказів, що кошти з його рахунку витрачалися відповідачкою не за його власним дорученням чи були нею незаконно присвоєні.

Доводи позивача про передачу ним ОСОБА_5 на зберігання грошових коштів у сумі 12 000 грн. взагалі не підтверджені жодними доказами, крім власних тверджень позивача, а тому колегія суддів вважає їх безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку матеріалам справи, показам свідків, поясненням сторін у справі і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, у зв'язку з їх недоведеністю.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ О. В. Прядкіна

Судді: /підпис/ С. Б. Бутенко

/підпис/ О. І. Обідіна

Повний текст постанови складено 07.02.2018р.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Прядкіна