Справа № 203/2169/17
Провадження № 2/0203/133/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменка С.В.,

при секретарі Суховерхій А.С.,

за участю представника

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення

встановив:

14 червня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є власником домоволодіння за адресою м. Дніпро, вул. Русанівська 33. В 2002 році позивачка зареєструвала в вказаній квартирі свого сина та його дружину (відповідачку по справі). В 2009 році шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано. Відповідачка виселилась з належного позивачці домоволодіння ще в 2008 році та знялась із реєстрації за цією адресою. В 2016 році відповідачка без згоди позивачки вселилась в належне позивачці домоволодіння. На даний час відповідачка продовжує користуватись належним позивачці домоволодінням, змінила замки на вхідні двері, вимоги щодо виселення ігнорує, вказане порушує право позивачки, як власника майна. За цих обставин позивачка просить суд усунути їй перешкоди у користуванні її власністю житловим будинком № 33 по вул. Русанівській у м. Дніпро шляхом виселення ОСОБА_4, без надання іншого житлового приміщенні. (а.с.2-4)

В судовому засіданні представника позивачки позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Вказувала, що відповідачка поселилась в квартирі позивачці без її дозволу, що порушує право позивачки, як власника.

Відповідачка в судові засідання проти задоволення позову заперечувала, вказувала, що в вказаній квартирі мешкає ще з 2002 року, була знята з реєстрації за вимогою позивачки, проте фактично до іншого житла не переїжджала, а продовжувала жити в домоволодінні позивачки. Просила в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Позивачка є власником житлового будинку № 33 розташованого на земельній ділянці площею 272, кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Русанівська, 33, що підтверджується договором купівлі продажу від 23 серпня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1-3471, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28 вересня 2004 року (а.с.а.с. 8-9, 16)

В вказаній вище квартирі зареєстрований ОСОБА_5, та ОСОБА_6, що підтверджується довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 11 березня 2017 року, та витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1214-, сформованим 29 травня 2017 року (а.с. а.с. 11, 53)

Згідно будинкової книги у вказаному будинку була також зареєстрована відповідачка, яка, як було встановлено в ході розгляду справи знялась з реєстрації за вказаною адресою. (а.с.5-7)

Шлюб між ОСОБА_5 (син позивачки) та ОСОБА_4 28 січня 2009 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 112107, виданого Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 28 січня 2009 року, актовий запис № 10. (а.с.17) 29 вересня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був повторно зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 390227, виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 29 вересня 2017 року, актовий запис № 449. (а.с. 54)

Позивачка у вказаному домоволодінні не зареєстрована та фактично не проживає. (а.с.11)

Слід зазначити, що відповідачка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто у разі виселення вона не буде позбавлена місця проживання. (а.с.19)

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно до ч.1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України).

Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка не входить до переліку осіб, зазначених в першому речення ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР. Тобто вона не є членом сімї власника квартири.

Слід зауважити, що обовязковою умовою застосування приписів ст. 405 Цивільного кодексу України та ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР є проживання членів сімї власника з самим власником, натомість як було встановлено судом, позивачка у вказаному будинку не проживала. Таким чином відсутні підстави для застосування вказаних правових норм до спірних правовідносин.

Твердження відповідачки, що спірний будинок буд придбаний та відремонтований за кошти сина позивачки і лише оформлений на її імя, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги про визнання права власності щодо будинку чи його частини відповідачкою чи її чоловіком (сином позивачки) не заявлялись, право власності на будинок в цілому зареєстровано за позивачкою.

Що до інших підстав для визнання права відповідачки на проживання в будинку, суд відзначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У суду відсутні докази, що позивачка надавала дозвіл на вселення відповідачки після зняття її з реєстрації за вказаною вище адресою, сама позивачка такий факт заперечує. Таким чином, у відповідачки немає права на користування спірним будинком за домовленістю з позивачкою, відсутні таке право і на підставі закону ст. 405 Цивільного кодексу України та ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР. Позовні вимоги про визнання права на користування спірним будинком (встановлення сервітуту за судовим рішенням) відповідачка не заявляла.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до норми ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Суд враховує, що відповідачка має інше зареєстроване місце проживання. Факт проживання в спірному будинку спільної дитини відповідачки та сина позивачки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, не може бути сам по собі підставою для відмови в позові, оскільки дитина зберігає право на проживання в спірному будинку. Зважаючи на те, що ОСОБА_7 досяг 17-річного віку і має право самостійно визначати місце проживання, задоволення позовних вимог не порушуватиме його прав на спілкування з батьками.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150 ЖК України, ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 88, 169, 208, 209, 212-215, 223, Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні будинком № 33 по вул. Русанівській в м. Дніпрі шляхом виселення з нього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду. Строк подання апеляційної скарги 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 29.01.2018.

Суддя С.В. Єдаменко