ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/4284/13-ц
Провадження № 22-ц/4820/108/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шепетівський гранкарєр» про визнання трудового договору законним та визнання договору про надання послуг трудовим за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2018 року,

встановив:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шепетівський гранкарєр» (далі ТОВ «Шепетівський гранкарєр») про визнання трудового договору законним та визнання договору про надання послуг трудовим.

ОСОБА_5 зазначив, що 28 травня 2007 року його було прийнято на посаду начальника юридичного відділу ТОВ «Шепетівський гранкарєр». У звязку зі зміною керівництва підприємства 1 липня 2009 року сторони уклали договір про надання юридичних послуг. Весь цей час позивач виконував покладені на нього посадові обовязки, підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, був забезпечений робочим місцем, отримував заробітну плату та премії, мав у підпорядкуванні працівника, брав активну участь у культурно-масових заходах, які проводилися на підприємстві. Між сторонами виникли трудові відносини, разом із тим, від нещодавна відповідач не визнає цієї обставини та відмовляється внести до трудової книжки запис про його звільнення.

За таких обставин ОСОБА_5 просив суд визнати трудовий договір від 28 травня 2007 року законним і визнати договір про надання юридичних послуг від 1 липня 2009 року, укладений між ним і ТОВ «Шепетівський гранкарєр», трудовим.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2018 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що ОСОБА_5 не довів укладення сторонами трудового договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання договору про надання юридичних послуг від 1 липня 2009 року трудовим та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами виникли трудові відносини, натомість, суд першої інстанції неправильно зробив висновки з установлених обставин, не врахував норми законодавства про працю, не дав належної оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

ТОВ «Шепетівський гранкарєр» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що укладений сторонами договір про надання юридичних послуг від 1 липня 2009 року за своєю правовою природою є цивільно-правовим, а не трудовим, отже, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позову ОСОБА_5 відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на преюдиційному факті.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові ОСОБА_5 про визнання трудового договору законним не оскаржується, тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині воно не переглядається.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено ним неправильно. Крім того, суд помилково витлумачив норми ст.ст. 21, 24 КЗпП України та не дотримався приписів ст.ст. 81, 89 ЦПК України.

У звязку з невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлено, що 1 липня 2009 року між ТОВ «Шепетівський гранкарєр» в особі директора ОСОБА_6 і ОСОБА_5 укладено договір про надання юридичних послуг, за умовами якого останній зобовязався надавати відповідачу послуги з юридичного супроводу його господарської діяльності, а саме здійснювати роботу на посаді начальника юридичного відділу підприємства. У свою чергу ТОВ «Шепетівський гранкарєр» взяло на себе зобовязання оплачувати ці послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені цим договором (п.п. 1.1, 1.2).

Сторони визначили термін дії договору до 30 червня 2012 року, оговоривши, що у випадку, якщо вони за 15 днів до закінчення терміну дії договору не повідомлять одне одного про його розірвання, то договір вважається пролонгованим на той самий строк і на тих саме умовах (п. 9.2).

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

В силу ст. 24 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобовязаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоровя та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР) заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону №108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, яка складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

За цією нормою основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних і компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №108/95-ВР заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон №504/96-ВР) громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, мають право на відпустки.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч. 1 ст. 6 Закону №504/96-ВР).

Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору, зокрема договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Із положень ч. 1 ст. 628 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено законом.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом указаних норм матеріального права трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобовязаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після того, як виконання визначеного завдання буде закінчено, трудова діяльність не припиняється.

У свою чергу, договір про надання послуг, який є різновидом цивільно-правового договору, це угода між замовником і виконавцем на вчинення останнім певних дій, які призведуть до певного результату, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Основною ознакою, що відрізняє відносини з надання послуг від трудових відносин, є те що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності та її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який надає послугу за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу та виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівникові гарантується заробітна плата, виплата якої має носити систематичний характер, і встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. У свою чергу, за цивільно-правовим договором виконавець одержує від замовника плату за надану послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені цим договором, і не користується правом на щорічну оплачувану відпустку.

В суді сторони визнали, що 1 липня 2009 року ними був укладений договір про надання юридичних послуг (т. 1 а.с. 4).

За умовами цього договору ОСОБА_5 зобовязався добросовісно виконувати обовязки начальника юридичного відділу підприємства, в свою чергу, відповідач мав право вимагати від останнього виконання цієї роботи (п.п. 2.4, 3.1).

Згідно з п.п. 2.1, 3.2 договору ОСОБА_5 підпорядковувався внутрішньому трудовому розпорядку, встановленому на підприємстві, та мав право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів, а відповідач зобовязався надати йому робоче місце обладнане компютером і необхідні витратні матеріали (канцелярські товари, компютерні дискети та ін.).

Із п.п. 6.1, 6.4 договору слідує, що ТОВ «Шепетівський гранкарєр» оплачував роботу позивача шляхом щомісячної виплати йому заробітної плати у розмірі 1 000 грн 5 числа кожного місяця та 1 500 грн 22 числа кожного місяця, але у будь-якому випадку не менше 2 500 грн на місяць. За три дні до початку відпустки відповідач повинен був виплатити позивачеві середньомісячний заробіток та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку. За позитивними результатами розгляду судових справ, у яких ТОВ «Шепетівський гранкарєр» є стороною, а позивач виступає представником, після набрання судовими рішеннями законної сили підприємство зобовязалося виплатити ОСОБА_5 премію.

Пунктом 8.3 договору було визначено, що у випадках, не передбачених цим договором, відносини сторін регулюються Кодексом законів про працю України.

За змістом указаного договору сторони не визначили конкретного результату, який мав би бути отриманий відповідачем від наданої ОСОБА_5 послуги. Натомість, вони передбачили, що ОСОБА_5 зобовязаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу за посадою начальника юридичного відділу підприємства, тобто трудові обовязки.

Цей договір відповідає всім критеріям трудового договору, так як його умовами встановлено виконання працівником трудових функцій з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, забезпечення працівника робочим місцем і належними умовами праці, надання працівникові щорічної оплачуваної відпустки та виплату йому заробітної плати за виконану роботу.

Крім того, свідок ОСОБА_7 в суді підтвердив, що ОСОБА_5 працював у ТОВ «Шепетівський гранкарєр» юристом, був забезпечений робочим місцем, отримував заробітну плату, їздив на роботу службовим автобусом і підвозив працівників власним автомобілем.

Згідно запису №9 до трудової книжки ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 3) 28 травня 2007 року його було прийнято на посаду начальника юридичного відділу за наказом №40-к від 28 травня 2007 року.

З виданої ТОВ «Шепетівський гранкарєр» на імя позивача довіреності №86 від 26 червня 2012 року (т. 1 а.с. 39) слідує, що ОСОБА_5 як юрисконсульт підприємства уповноважувався представляти його інтереси у нотаріальних органах з приводу питання виведення майна з-під застави.

Відповідно до постанови Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2007 року (т. 3 а.с. 73) ОСОБА_5 було звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з передачею матеріалів на розгляд трудового колективу ТОВ «Шепетівський гранкарєр» за місцем його роботи для застосування заходів громадського впливу.

За змістом норм ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення матеріали щодо вчинення особою адміністративного правопорушення могли бути передані на розгляд трудовому колективу підприємства для застосування заходу громадського впливу, якщо правопорушник є членом цього трудового колективу.

Із положень ст. 252-1 КЗпП України слідує, що членом трудового колективу підприємства є громадянин, який своєю працею бере участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством.

Аналіз указаних норм права з урахуванням обставин звільнення позивача від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення вказує на те, що ОСОБА_5 був членом трудового колективу ТОВ «Шепетівський гранкарєр».

Отже докази у справі в їх сукупності достовірно вказують на те, що між сторонами виникли трудові відносини, а укладений ними 1 липня 2009 року договір про надання юридичних послуг за своєю правовою природою є трудовим.

Суд першої інстанції не врахував указаних обставин, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Надані відповідачем докази, зокрема: показання свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9; журнал наказів за 2007 рік (т. 1 а.с. 16-19; т. 3 а.с. 92-94); довідки підприємства про неперебування сторін у трудовий відносинах і неотримання ОСОБА_5 заробітної плати (т. 1 а.с. 15, 169, 194; т. 2 а.с. 157-162, 166; т. 3 а.с. 26-40); штатні розклади ТОВ «Шепетівський гранкарєр», в яких відсутні посада начальника юридичного відділу (т. 2 а.с. 163-165; т. 3 а.с. 41-42); табелі обліку робочого часу на підприємстві, в яких не зазначені дані про ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 167-172); довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Шепетівці та Шепетівському районі, Шепетівської міської виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Головного управління державної фіскальної служби у Хмельницькій області, Шепетівської міської виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності щодо відсутності відомостей про ОСОБА_5 як працівника ТОВ «Шепетівський гранкарєр» (т. 1 а.с. 191-193, 195-197), - є сумнівними та непереконливими. Ці докази суперечать фактичним обставинам справи та не спростовують доводи позивача про трудові відносини сторін.

До того ж, обовязок із належного оформлення трудових відносин, повідомлення органів фіскальної служби та соціальних фондів про прийняття працівника на роботу, ведення кадрової документації та документів бухгалтерського обліку покладається на підприємство, тому невиконання цього обовязку власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом не може обмежувати трудові права фізичної особи.

Враховуючи приписи ст. 5 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_5 в частині вимог про визнання договору про надання послуг від 1 липня 2009 року трудовим є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд враховує норму ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_5 містить дві вимоги немайнового характеру, одна з яких задоволена судом, а тому, враховуючи час звернення ОСОБА_5 з позовом до суду (2 жовтня 2013 року), з ТОВ «Шепетівський гранкарєр» слід присудити судовий збір: 114 грн 70 коп. в дохід держави за розгляд справи в суді першої інстанції (1147х0,1) та 172 грн 05 коп. на користь позивача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (1147х0,1х150%)

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2018 року про відмову в позові про визнання договору про надання послуг трудовим скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове судове рішення, змінити розподіл судових витрат.

Визнати договір про надання юридичних послуг від 1 липня 2009 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Шепетівський гранкарєр» в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_5, трудовим.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шепетівський гранкарєр» (місцезнаходження 30433, Хмельницька область, Шепетівський район, село Рудня-Новенька; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 05470845) на користь держави (отримувач: Шепетівське управління Казначейства/місто Шепетівка, код отримувача (ЄДРПОУ) 37977740, р/р 2006, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998; призначення платежу: *;101; Судовий збір, Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області, код класифікації доходів 22030101) 114 гривень 70 копійок судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шепетівський гранкарєр» (місцезнаходження 30433, Хмельницька область, Шепетівський район, село Рудня-Новенька; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 05470845) на користь ОСОБА_5 (місце проживання 30400, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 172 гривні 05 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 листопада 2018 року.

Судді: /підпис/ ОСОБА_1

/підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 53