Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 673/416/16-ц

провадження № 61-24156св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Копачівська сільська рада Деражнянського району Хмельницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу законного представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2016 року у складі суді Дворніна О. С. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П'єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Копачівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області про визнання заповіту нікчемним.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_8 При зверненні до приватного нотаріуса із заявою про оформлення спадщини йому стало відомо про наявність заповіту, відповідно до якого він не входить до кола спадкоємців. Вважає вказаний заповіт є нікчемним, оскільки посадова особа Копачівської сільської ради Деражнянського району Вишнева І. В., яка посвідчувала заповіт, мала бути уповноважена на вчинення нотаріальних дій відповідним рішенням Виконавчого комітету Копачівської сільської ради, а не розпорядженням сільського голови, а отже, секретар Копачівської сільської ради Вишнева І. В. не мала права посвідчувати заповіт. Крім того, нікчемність заповіту встановлена ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Копачівської сільської ради про визнання заповіту недійсним.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати нікчемним заповіт, складений 04 березня 2014 року ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений секретарем Копачівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області Вишневою І. В., зареєстрований у реєстрі за № 4.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано заповіт, складений 04 березня 2014 року ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений секретарем Копачівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області ВишневоюІ. В., зареєстрований у реєстрі за № 4 нікчемним. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що секретар Копачівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області Вишнева І. В. не була в передбаченому законодавством порядку уповноважена на вчинення нотаріальних дій, а отже, не мала права посвідчувати спірний заповіт від 04 березня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з ОСОБА_5 скасовано. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заповіт є нікчемним, оскільки секретар Копачівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області Вишнева І. В. не була уповноважена на вчинення такої нотаріальної дії. При цьому, оскільки ОСОБА_5 є малолітнім, із нього не може стягуватися судовий збір у порядку розподілу судових витрат при задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

У січні 2017 року законний представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що ОСОБА_5 є малолітньою особою, а тому не може бути відповідачем у справі. до участі у розгляді цієї справи не залучено ОСОБА_10, яка також зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, і є такою, що має обов'язкову частку на спадкове майно. Суд позбавив її можливості брати участь у справі, заявляти клопотання, подавати докази. Крім того, на секретаря Виконавчого комітету Копачівської сільської ради покладено обов'язки на вчинення нотаріальних дій, але судом першої інстанції не досліджена ця обставина.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими, ОСОБА_10 лише в липні 2016 pоку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, тобто із пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина.

У вересні 2014 року, з метою оформлення спадщини, позивач звернувся до приватного нотаріуса Деражнянського районного нотаріального округу Бас Л. Й., яка листом від 25 вересня 2014 року за № 654/01-16 повідомила, що згідно з посвідченого секретарем Копачівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області Вишневою І. В. 04 березня 2014 року заповіту за реєстровим номером № 4, він не є спадкоємцем, у зв'язку з чим у видачі свідоцтва про спадщину йому відмовлено.

Відповідно до заповіту, ОСОБА_8 заповів ОСОБА_4 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 автомобіль «HYUNDAI», реєстраційний номер НОМЕР_1 та земельні ділянки на території Копачівської сільської ради, які належали ОСОБА_8 на підставі державних актів на право власності на землю, виданих Копачівською сільською радою: серія НОМЕР_2 від 23 серпня 1999 року, серія НОМЕР_3 від 23 серпня 1999 року, серія НОМЕР_4 від 18 квітня 2002 року.

Встановлюючи нікчемність заповіту суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що секретар Копачівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області Вишнева І. В. не мала повноважень посвідчувати заповіт, оскільки призначена на посаду розпорядженням сільського голови Копачівської сільської ради від 19 листопада 2010 року № 37, тоді як відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 , нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виключно виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, а також положеннями статті 56 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат».

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту, у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Визначення терміну «орган місцевого самоврядування» викладено у статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною першою статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частина друга статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частин першої, третьої статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Із матеріалів справи убачається, що рішенням першої сесії Копачівської сільської ради шостого скликання від 17 листопада 2010 року № 3 сесія сільської ради вирішила обрати секретарем Копачівської сільської ради Вишневу І. В.

Розпорядженням сільського голови від 19 листопада 2010 року № 37 Вишневу І. В. призначено відповідальною особою за виконання нотаріальних дій секретаря сільської ради.

22 лютого 2010 року сільським головою розпорядженням № 5 затверджено посадову інструкцію секретаря сільської ради та виконавчого комітету, якою, серед іншого, передбачено, що секретар сільської ради складає та засвідчує нотаріальні дії.

Отже, обґрунтованими є висновки судів про те, що оспорюваний заповіт складено без дотриманням вимог щодо його посвідчення, оскільки Вишневу І. В., як секретаря сільської ради, що уповноважений на здійснення нотаріальних дій, призначено сільським головою, а не виконавчим комітетом, як це передбачено пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про нікчемність оспорюваного заповіту, оскільки він посвідчений особою без відповідних повноважень, наданих виконавчим комітетом сільської ради.

При цьому встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням вимог законодавства про те, що обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, чи їхні правонаступники, суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про задоволення вимог позивача, оскільки нікчемність оспорюваного заповіту встановлена ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року у справі № 673/1924/14-ц у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Копачівської сільської ради про визнання заповіту недійсним. Вказане рішення набрало законної сили.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань.

За таких відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Хоча суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, задовольнив позов та у резолютивній частині визнав оспорюваний заповіт недійсним, тоді як нікчемний правочин не підлягає визнанню недійсним, порушив норми матеріального права, але вірно вирішив спір по суті та захистив порушене право позивача, а тому відсутні підстави для його скасування лише з формальних міркувань.

Твердження заявника проте, що ОСОБА_5 є малолітнім, а тому не може бути відповідачем у справі, є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 представляла його інтереси у суді як законний представник, що відповідає вимогам статті 39 ЦПК України 2004 року. Крім того, нею укладений договір про надання правничої допомоги, згідно з якими адвокат ОСОБА_12 також представляв інтереси малолітнього ОСОБА_5

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які скаржник посилалася в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу законного представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик