АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/10176/16-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: територіальна громада м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради,

третя особа: Управління державної будівельної інспекції у Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави та Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 грудня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Семенка О.В., повний текст якого виготовлено 30 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, третя особа Управління державної будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності на нерухоме майно, а саме господарську споруду кафе-бар літ. «А» із навісом літ. «Б», загальною площею 244 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано право приватної власності за ОСОБА_1 на господарську споруду кафе-бар літ. «А» із навісом літ. «Б», загальною площею 244 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням заступник прокурора Чернівецької області в інтересах держави та Чернівецької міської ради подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати як незаконне та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позов про визнання права власності є позовом власника про захист

Провадження №22-ц/794/186/18 Категорія 5

права, якщо воно оспорюється або не визнається іншою особою, однак зі змісту позовної заяви та оскаржуваного рішення суду вбачається відсутність спору про право власності.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.335 та 376 ЦК України, також не надано оцінки та не досліджено питання порушення інтересів суміжних землекористувачів, територіальної громади м. Чернівці та держави.

Вважає також, що оскільки спірне майно використовується для провадження підприємницької діяльності, договір оренди земельної ділянки з ОСОБА_1 укладено як з приватним підприємцем для влаштування літного майданчика, то даний спір повинен був розглядатися в порядку господарського судочинства.

Також посилається на те, що визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, які в порушення встановленої процедури не були прийняті до експлуатації, створює нерівні умови для інших членів суспільства, які вказану процедуру зобов'язані пройти, а тому є видом дискримінації, що порушує інтереси держави, яка взяла на себе зобов'язання щодо її недопущення у будь-якій формі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва.

Згідно частин 1-3 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, № 3038-VI визначено порядок забудови території.

Згідно ч.1 ст.31 цього Закону проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Згідно пунктів 11, 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Експлуатація об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України (в редакції 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України (в редакції 2004 року) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам цивільного процесуального закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи право власності за ним на господарську споруду кафе-бар літ. «А» із навісом літ. «Б», загальною площею 244 кв.м., суд першої інстанції виходив із того, що позов визнаний представником відповідачем, а реконструкція господарської споруди не порушує права інших осіб і не суперечить суспільним інтересам.

Так, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 06.09.2006 року, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, загальною площею 88,20 кв.м. (а.с.15).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 20 січня 2006 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0165 га, цільове призначення для обслуговування будівлі роздрібної торгівлі та комерційних послуг, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.09.2005 року (а.с.16).

24 січня 2008 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки розміром 0,0122 га для влаштування літнього майданчика за адресою АДРЕСА_1 (а.с.23-25).

18 червня 2013 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №4/4427 до договору оренди земельної ділянки, яким поновлено договір оренди землі з 21.05.2013 року по 30.05.2018 року для обслуговування літнього майданчика (а.с.26).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Так, будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території, та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З листа №К-711/18-1/15.3 від 16.11.2016 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю вбачається, що реконструкція громадської будівлі кафе-бару виконана без дозволу на виконання будівельних робіт (а.с.22), однак говорить про те, що у передбаченому законом порядку ОСОБА_1 не звертався до уповноваженого органу.

Повідомлення (реєстрація декларації) про початок підготовчих чи будівельних робіт щодо будівництва (реконструкції) вказаного об'єкта до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради не подавалось.

З матеріалів справи також вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований спірний об'єкт нерухомого майна, позивачу надавалась для влаштування літнього майданчика, а не будівництва.

Суд першої інстанції також не врахував, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

З матеріалів справи вбачається, що ні позивач, ні відповідач на момент постановлення оскаржуваного рішення не були власниками громадської будівлі кафе-бару літ. «А» та навісу літ. «Б», що розташовані по АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що позивач здійснивши самочинне будівництво порушив інтереси держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об'єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Вчинення відповідачем протиправних дій у вигляді самочинного будівництва порушує зазначені вище інтереси держави.

Крім того, судом не враховано, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб правового захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), або у спосіб не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою КМУ № 294 від 9 липня 2014 року, «Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю», затвердженого постановою КМУ №553 від 23 травня 2011 року, «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461, зі змінами, внесеними Постановою КМУ №750 від 08 вересня 2015 року» органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, є Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, які на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі сертифікату може бути оскаржено до суду.

Однак в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в порядку визначеному законодавством, та отримав відмову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК України (в редакції 2004 року). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Отже, суд першої інстанції вирішив справу в порушення вимог норм матеріального та процесуального права.

Приймаючи до уваги обставини справи, підстав для задоволення позову про визнання права власності на господарську споруду кафе-бар літ. «А» із навісом літ. «Б», загальною площею 244 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 не вбачається.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4 796 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави та Чернівецької міської ради задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, третя особа Управління державної будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь прокуратури Чернівецької області судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4 796 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи / А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/