Справа № 539/2997/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі : головуючого судді Іващенка Ю.А.,

при секретарі Карпенко Т.П.,

з участю : позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.08.2016 року між нею та відповідачем була укладена усна угода про те, що ОСОБА_4 передає їй шляхом укладення заповіту на її ім'я земельну ділянку площею 3,9100 га, що розташована на території Покровсько - Багачанської сільської ради Хорольського району Полтавської області, яка належить ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.09.2013 року, а вона передає ОСОБА_4 82 020 грн. Грошові кошти в сумі 55 520 грн. було передано нею в день укладення заповіту, а інші 24 000 грн. вона мала передати ОСОБА_4 пізніше : до вересня 2017 року - 15 000 грн., до 18.02.2018 року - 11500 грн. В день посвідчення заповіту ОСОБА_4 надала їй доручення на право представляти ОСОБА_4 щодо земельно ділянки. Пізніше ОСОБА_4 було анульовано заповіт та доручення через недосягнення згоди щодо терміну розрахунку та повернення коштів за земельну ділянку. Через викладені обставини вона звернулася до ОСОБА_4 з вимогами щодо повернення сплачених нею коштів в сумі 55 520 грн., на що ОСОБА_4 відповіла відмовою.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 прохала суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в сумі 55 520 грн.

Відповідачем ОСОБА_4 було надано відзив на позовну заяву ОСОБА_1, у якому вона зазначала, що їй ОСОБА_1 дійсно надала кошти в сумі 55 520 грн. за користування земельною ділянкою, однак вказані кошти не є позикою. На підставі викладеного, ОСОБА_4 прохала суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 прохала позов задовольнити, пояснила, що між нею та відповідачем було укладено платний заповіт, за яким вони домовилися таким чином переоформити право власності на земельну ділянку з відповідача на неї. При цьому ніякого договору позики не укладалося. При цьому вона ніяких прав на землю ні до заповіту, ні після, не мала.

Представник позивача ОСОБА_2 прохала суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував, пояснив, що на підставі зазначених позивачем норм права позовні вимоги не підлягають до задоволення, грошові кошти ОСОБА_1 надала ОСОБА_4 за користування земельною ділянкою.

З'ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що згідно розписки 19.08.2016 року відповідач ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 55 520 грн. за земельну ділянку, що знаходиться на території Покровсько - Багачанської сільської ради Хорольського району Полтавської області. (а.с. 7)

Як вбачається зі змісту заповіту від 19.08.2016 року у власності ОСОБА_4 перебувала земельна ділянка площею 3,9100 га, що розташована на території Покровсько - Багачанської сільської ради Хорольського району Полтавської області та належить ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.09.2013 року.

Разом із тим, в послідуючому правочин відносно вищезазначеної земельної ділянки між сторонами укладений не був, що визнають та не заперечують як позивач, так і відповідач.

Згідно ст.ст. 546-547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Оскільки письмового правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання договору купівлі-продажу у вигляді завдатку та самого договору купівлі - продажу земельної ділянки, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, а саме ст. 657 Цивільного кодексу України, між сторонами укладено не було, то сплачені ОСОБА_1 кошти в сумі 55 520 грн. фактично є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися відповідно до частини 1 ст. 1212 ЦК України

Також безпідставно вважати, що між сторонами був укладених і правочин щодо користування даною земельною ділянкою, зокрема договір оренди, оскільки щодо цього сторонами не надано до суду відповідних належних доказів.

Так, згідно ст. ст. 6, 17 ЗУ «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону, об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Враховуючи викладене, те, що відповідачем не доведено правових підстав отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 55 520 грн., суд вважає, що дані кошти є майном, яке ОСОБА_4 набула без достатньої правової підстави, а тому зобов'язана його повернути.

При цьому суд вважає, що по справі не має значення наявність заповіту відповідача від 19.08.2016 року на користь позивача чи його скасування станом на час розгляду справи.

Також суд вважає, що позивачем вірно обгрунтовувалися власні позовні вимоги щодо обраного способу захисту цивільного права. Разом із тим, сама по собі неправильна кваліфікація виниклих між сторонами цивільно - правових відносин та посилання на неналежні норми права не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд здійснює правильну кваліфікацію виниклих правовідносин відповідно до підстав заявлених позовних вимог, фактичного обгрунтування позову та обраного способу захисту права і це не є виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення судом позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с. 24).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою АДРЕСА_1, ІН НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає за адресою АДРЕСА_2, ІН НОМЕР_2) про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти згідно розписки від 19.08.2016 року в сумі 55 520 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Іващенко Ю. А.