Справа № 755/1841/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2018 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва Галаган В.І., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толочко Анни Геннадіївни, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толочко Анни Геннадіївни, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Підсудністю у цивільному судочинстві визначено розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Вивчивши матеріали поданої позовної заяви, суддя дійшов висновку про звернення позивача до Дніпровського районного суду м. Києва із порушенням правил виключної підсудності розгляду справ даної категорії, виходячи з наступного.

Заповіт - це правочин, який укладається фізичною особою (заповідачем) на випадок смерті, вчиняється в передбаченій законом формі, містить призначення спадкоємця (спадкоємців), а також може передбачати інші розпорядження, в тому числі покладати на спадкоємців обов'язки щодо виконання вказівок заповідача особистого характеру.

Згідно з частиною 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до роз'яснень пункту № 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об'єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК України. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред'являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Як убачається з матеріалів поданої позовної заяви, предметом спору є визнання недійсним заповіту від 18 березня 2015 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира № 4, по вул. Артема, 55, в м. Києві, та квартира № 4, по вул. Тургенєвська, 77, в м. Києві, що територіально відноситься до Шевченківського району міста Києва.

Крім того, складову предмету спору становить вимога позивача про зобов'язання видачі їй свідоцтва про право власності на квартиру, яку їй заповіла спадкодавець згідно свого останнього заповіту. При цьому позивачем у прохальній частині позовної заяви не зазначено адресу квартири, щодо якої позивач просить видати свідоцтво на право власності, однак зміст позовної заяви містить інформацію, що така спірна квартира розташована за адресою: м. Київ, вул. Червоноармійська, 72/68.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З огляду на вищевикладене, та ураховуючи предмет спору, об'єктом якого є нерухоме майно, розташоване у Шевченківському районі м. Києва, що є визначальною ознакою виключної підсудності розгляду справи за місцем знаходження такого майна, дана справа не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва, а тому підлягає передачі до Шевченківського районного суду м. Києва (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А), до територіальної юрисдикції якого у порядку ч. 1 ст. 30 ЦПК України належить розгляд вищезазначеної позовної заяви.

Спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. (ст. 32 Цивільного процесуального кодексу України)

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 30-32, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

ухвалив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толочко Анни Геннадіївни, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним передати до Шевченківського районного суду м. Києва, за територіальною підсудністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Передачу справи на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва здійснити протягом п'яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п'яти днів після залишення її без задоволення.

С у д д я: