АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 22-587 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Батрин О.В.

Унікальний номер № 757/34188/17-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарях Дука В.В., Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Генеральної прокуратури України про стягнення матеріальних збитків,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Генеральної прокуратури України про стягнення матеріальних збитків в якому просили стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 4 126 666 грн. 93 коп. та на користь ОСОБА_2 4 126 405 грн. 68 коп.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що Національною поліцією України розслідуються кримінальні провадження № 0000087, № 0001027, № 0000123 та № 0000124 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.358, ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.367, ч.4 ст.190 КК України у якому позивачі є потерпілими.

Під час досудового розслідування встановлено, що група осіб, маючи умисел на незаконне збагачення шляхом використання завідомо підроблених документів, за попередньою змовою між собою, шляхом шахрайства та підроблених довіреностей, продали земельні ділянки, Державні акти серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на право власності на земельні ділянки що розташовані в територіальних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, площею 0,5000 га кожна, та які відповідно до зазначених актів належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2, заподіявши їм значну матеріальну шкоду. За вказаним фактом здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000087.

Досудове розслідування у вказаних кримінальних провадженнях здійснюється СВ Обухівського ВП ГУ НП в Київський області, а процесуальне керівництво відповідною територіальною прокуратурою.

Враховуючи бездіяльність слідчих Обухівського ВП ГУ НП в Київський області позивачі, які є потерпілими у вказаних кримінальних провадженнях, неодноразово звертались до слідчих суддів зі скаргами на їх бездіяльність та з відповідними клопотаннями про проведення процесуальних та слідчих дій, направлених на розслідування кримінальних проваджень, за результатами яких слідчими суддями постановлювались ухвали про зобов'язання органу досудового розслідування вчинити певні дії у межах кримінальних проваджень.

Також за заявами позивачів внесені відомості до ЄРДР, кримінальні провадження № 0000123 та № 0000124 щодо дій слідчого СВ Обухівського ВП ГУ НП в Київський області та/або керівника органу досудового розслідування Київської області, які свідомо вдались до умисного вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень та невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян.

Враховуючи тривалість досудового розслідування, невжиття належних засобів, наданих КПК України щодо розслідування кримінальних проваджень слідчими Обухівського ВП ГУ НП в Київський області, позивачі просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, у яких, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та не правильне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просили рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування заявлених вимог апелянти посилалися на те, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, не врахував усіх наведених ними в позові обґрунтувань.

Апелянти посилаються на те, що судом першої інстанції не враховано, що органи досудового розслідування суттєво затягують розслідування кримінальних проваджень, чим завдають їм заявлену шкоду.

Також, апелянти наголошують на тому, що дії та бездіяльність органів досудового розслідування неодноразово визнавалися неправомірними, що на думку апелянтів, беззаперечно підтверджує завдану позивачам заявлену шкоду.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник Генеральної прокуратури України - Ступак Д.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Представник Національної поліції України - Грімова Г.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час, і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що СВ Обухівського ВП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000087 від 14.05.2013 року за фактом заволодіння земельними ділянками в Обухівському районі шляхом використання підроблених документів від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Відомості до ЄРДР внесено за матеріалами кримінальної справи № 27-1550, порушеної 25.07.2011 року СУ ГУ МВС України в Київській області за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за фактом використання підробленого документа.

Крім того, вказаним слідчим підрозділом здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001027 від 01.06.2013 року за заявою ОСОБА_1 щодо зловживань службових осіб ТОВ «Глобус-2008» під час розроблення проектної документації на земельну ділянку без зазначення заявниці як суміжного землекористувача, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, у котрому ОСОБА_1 визнано потерпілою.

За результатами досудового розслідування СВ Обухівського ВП ГУНП в Київській області у зазначеному кримінальному провадженні неодноразово виносились постанови про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, які судами скасовувалися.

31.12.2016 року СВ Обухівського ВП ГУНП в Київській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діяннях посадових осіб ТОВ «Глобус-2008» складу кримінального правопорушення, яка набула чинності.

На виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21.04.2016 року Генеральною прокуратурою України розглянуто заяву ОСОБА_1 від 12.03.2016 року щодо невиконання окремими працівниками прокуратури Київської області судових рішень, постановлених за результатами розгляду скарг ОСОБА_1, можливого вчинення кримінального правопорушення та з інших питань після їх внесення до ЄРДР матеріали зазначеної заяви від 15.03.2016 року направлено до прокуратури Київської області для розгляду відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів завданої майнової шкоди відповідачами по справі саме Генеральною прокуратурою України, Національною поліцією України, а також причинного зв'язку між завданням шкоди їх діями.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що при вирішенні спору суд повно та всебічно з'ясовував обставини справи та правильно застосував норми матеріального права.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції неправильно встановив поверхнево розглянув справу, не взяв до уваги усіх наведених ним доводів для задоволення позову, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі вказують на порушення їх прав відповідачами, заподіяння їм майнової шкоди у зв'язку довготривалим досудовим розслідуванням, невжиття належних дій, щодо розслідування кримінальних проваджень стосовно незаконного заволодінням земельними ділянками позивачів, яка підлягає відшкодуванню відповідачами за рахунок коштів Державного бюджету України.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із вимогами ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 56 Конституції України закріплює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів-місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Вказані підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Як зазначив Верховний суд України у справі 6-501цс17 від 22.06.2017 року шкода, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: 1) у випадку незаконного засудження; 2) незаконного притягнення до кримінальної відповідальності; 3) незаконного застосування запобіжного заходу; 4) незаконного затримання; 5) незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Деліктні зобов'язання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача - юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди - працівника, який пов'язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов'язково слід ураховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов'язаннях і не набуває якихось особливостей. До таких обставин частина перша вказаної норми відносить виконання трудових (службових) обов'язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).

Причинно-наслідковий зв'язок у цьому виді деліктних зобов'язань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов'язків.

Також, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В порушення вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, на підставі яких можна було б дійти висновку про незаконність рішень, дій і бездіяльності відповідачів, заподіяння останніми позивачам майнової шкоди у визначеному ними розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі є заявниками у кримінальному провадженні № 0000087 від 14.05.2013 року за фактом заволодіння земельними ділянками в Обухівському районні шляхом використання підроблених документів від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вимоги позивачів до відповідачів про відшкодування їм майнової шкоди спричиненої внаслідок вибуття з їх власності належного їм майна, тобто в результаті дій, які є предметом розслідування у кримінальному провадженні № 0000087, ґрунтуються лише на припущеннях і власній суб'єктивній думці позивачів, які переконані, що саме відповідачі (органи державної влади України) повинні нести відповідальність за понесені матеріальні збитки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність ухвал слідчих суддів про зобов'язання органу досудового розслідування вчинити певні дії у кримінальних провадженнях, а також про скасування постанов про закриття кримінального провадження самі по собі не свідчать про протиправність дій прокуратури та органу досудового розслідування, про наявність їх вини та завдання ними шкоди.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачів про відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку колегії суддів, матеріали справи містять докази, які узгоджені між собою та в своїй сукупності підтверджують обґрунтованість позовної заяви.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційних скарг, оскільки вони не ґрунтуються на встановлених судом фактичних обставинах справи, наявних у справі доказах та вимогах закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року є правильним по суті вимог та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді