Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 381/1077/16-ц

провадження № 61-780 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя - доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у складі судді Чернишової Є.Ю. від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі суддів: Кашперської Т. Ц., Березовенко Р. В., Приходька К. П., від 01 листопада 2016 року.

Встановив:

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом дотовариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (надалі - ТОВ «Євролізинг Україна») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу № Д01419 від 06 червня 2015 року недійсним та стягнення коштів у сумі 20 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2015 року він знайшов оголошення про продаж акційного автомобіля Daewoo Nexia на сайті auto.ria.ua і звернувся до представника ТОВ «Євролізинг Україна» для його купівлі. Представник компанії надав йому на аркуші паперу банківські реквізити для оплати частини коштів (передоплати) за автомобіль,і цього ж дня він здійснив перерахування коштів на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» в розмірі 20 000 грн.

Представник відповідача не надав йому достатнього часу прочитати значний за обсягом договір фінансового лізингу, після вивчення договору він дізнався, що замість погодженої ціни автомобіля було зазначено ціну більше, ніж на 20 000 грн. Крім того, як він зрозумів пізніше, ним було сплачено адміністративний платіж, який не передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг», і який відповідно до умов договору фінансового лізингу від 06 червня 2015 року не підлягає поверненню лізингоодержувачу і не є частиною вартості автомобіля. Таким чином його було введено в оману щодо істотних умов договору.

Крім того, укладаючи договір з відповідачем, він вважав, що дана компанія має всі необхідні дозволи, однак ТОВ «Євролізинг Україна» не має ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу. Також договір фінансового лізингу не було нотаріально посвідчено, а отже він є нікчемним, а умови договору є несправедливими, порушують принцип рівності сторін договору.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови пункту 1.4. оспорюваного договору фінансового лізингу від 06 червня 2015 року № Д01419 (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечать положенням статті 808 ЦК України, є несправедливими у розумінні приписів статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб та зазначений договір нотаріально не посвідчений.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Євролізинг Україна» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, щосуд першої інстанції обґрунтовано, з наведенням відповідного мотивування, визнав договір фінансового лізингу недійсним та застосував наслідки недійсності правочину.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Євролізинг Україна» просить скасувати заочне рішення Фастівського міськрайонного суду від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року і прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, положень статті 799 ЦК України, статті 808 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також зауважує про невідповідність викладених в оскаржуваних судових рішеннях висновків наявним обставинам справи.

Позивач не скористався правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування ( частина друга статті 216 ЦК України).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнане недійсним або змінене, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, вони порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, установлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судами встановлено, що 06 червня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна», (лізингодавець) та ОСОБА_4 (лізингоодержувач) було укладено договір № Д 01419 фінансового лізингу (надалі - Договір) з додатками, за умовами якого ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язалось придбати у свою власність предмет лізингу автомобіль Daewoo Nexia та передати його у користування позивача, який, в свою чергу, зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі щомісячно в розмірі 121,35 доларів США, що еквівалентно 2 791,05 грн. Договір передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умовами повної сплати його вартості та інших витрат.

Згідно із п. 4.1 Договору, автомобіль буде передано лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплати різниці за вже сплаченого авансового платежу.

Відповідно до п. 8.2. Договору сторони погодили, що вартість предмету лізингу, на момент укладання договору становить 7 501, 31 доларів США, що еквівалентно 172 530 грн з ПДВ.

Згідно з п. 1.4. Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Умовами договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувачем на користь лізингодавця підлягає сплаті адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору і становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу, визначений в розмірі 10 % від предмету лізингу. Відповідно до положень договору адміністративний платіж не є частиною авансового платежу чи лізингових платежів. Складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках № 1 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

06 червня 2015 року позивачем було сплачено 20 000 грн за Договором.

Судами попередній інстанцій встановлено, що договір фінансового лізингу від 06 червня 2015 року № Д01419, укладений між позивачем та відповідачем, не був нотаріально посвідчений.

Враховуючи, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а відповідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою нікчемність такого договору, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про недійсність договору фінансового лізингу від 06 червня 2015 року, укладеного між позивачем, як фізичною особою та відповідачем у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення такого договору, що відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Таким чином, суди правомірно задовольнили позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнули з відповідача на користь позивача 20 000 грн сплаченого авансового внеску на підставі статті 216 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, пунктом 4 частини першої розділу XIII Перехідні положення ЦПК України

Постановив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська