Номер провадження: 22-ц/785/2715/18
Номер справи місцевого суду: 520/8703/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 рокуу цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним,

встановила:

Позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушка в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладений 27.03.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (далі спірна квартира).

У позовній заяві позивачка ОСОБА_5 зазначала, що у 2006 році відповідач ОСОБА_8, який є її сином, запропонував їй матеріальну допомогу в обмін на належну їй на праві приватної власності 1/2 частину квартири шляхом укладення з нею договору довічного утримання. Він пообіцяв позивачці ОСОБА_5 до кінця її життя, що буде купувати їй їжу в необхідній кількості, необхідний одяг, ліки, та речі, сплачувати комунальні послуги в квартирі, де вона проживає.

Спочатку позивачка ОСОБА_5 не погодилася на умови відповідача ОСОБА_8, але зі бігом часу, порадившись зі своїми подругами, та юристами погодилася на умови відповідача ОСОБА_8, оскільки була переконана, що якщо відповідач ОСОБА_8 не буде виконувати умови вище зазначених домовленостей, вона в будь-якому випадку зможе у судовому порядку розірвати угоду між нею та ним. Оформлення всіх документів для укладення договору довічного утримання взяв на себе відповідач ОСОБА_8

27.03.2006 року відповідач ОСОБА_8 запропонував позивачці ОСОБА_5 поїхати до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7І, та укласти між ним та нею договір довічного утримання, згідно умов якого вона передасть йому в дар 1/2 частину спірної квартири, а він у свою чергу надасть їй можливість самостійно проживати у квартирі до кінця її життя, буде сплачувати всі комунальні послуги за квартиру, буде купувати їй їжу, ліки, необхідний одяг. Власником цієї частини квартири відповідач ОСОБА_8 стане лише після смерті позивачки ОСОБА_5

В той же день у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7І був укладений вище зазначений договір, який забрав собі відповідач ОСОБА_8

До початку 2013 року, відповідач ОСОБА_8 виконував взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання. Він надавав позивачці ОСОБА_5 усю необхідну їй матеріальну допомогу, а саме надавав кошти для сплати комунальних послуг за квартиру, вона залишилася проживати в квартирі, залишившись власником квартири, оскільки право власності на квартиру залишилося зареєстрованим за нею, відповідач ОСОБА_8 купував позивачці ОСОБА_5 їжу та одяг у оговорених між сторонами угоди розмірах, купував необхідні ліки.

На початку 2013 року відповідач ОСОБА_8 почав ухилятися від взятих на себе зобов'язань. Спочатку він ухилився від матеріальної допомоги у вигляді надання грошових коштів для їжі та необхідних речей, потім перестав надавати кошти для сплати комунальних послуг за квартиру, а на початку 2015 року перестав купувати позивачці ОСОБА_5 і необхідні ліки. Позивачка ОСОБА_5 В А. почала оплачувати комунальні послуги за квартиру сама.

У квітні 2015 року відповідач ОСОБА_8 запропонував позивачці ОСОБА_5 звільнити квартиру, оскільки з його слів він вирішив квартиру продати. На заперечення позивачки ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_8 повідомив їй, що вона свою частку квартири йому подарувала ще у 2006 році, а договору довічного утримання він з нею не укладав. В доказ зазначеного, відповідач ОСОБА_8 надав позивачці договір дарування квартири від 27.03.2006 року на бланку серії ВСР № 827963, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про державну реєстрацію права власності на квартиру.

З ОСОБА_9, позивачка ОСОБА_5 довідалася про те, що право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 в КП «Одеське МБТІ та РОН», тільки 11.10.2011 року, тобто через 5,5 роки після укладення договору дарування, що свідчить про виниклі наміри відповідача ОСОБА_8 розпорядитися квартирою поза волею позивачки всупереч попередніх домовленостей між ним та позивачкою.

У зв'язку з вище наведеними обставинами позивачка ОСОБА_5 була вимушена звернутися до суду з даним позовом з метою поновлення свого порушеного права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_8 позов не визнав, хоча визнав фактичні обставини справи, які були викладені у позовній заяві, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_4 від 11 квітня 2016 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним був задоволений (т.1, а.с.68-69).

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вулиці Академіка Глушка в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладений 27.03.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати, сплачені позивачкою за звернення до суду з позовною заявою у розмірі 243, 60 грн.

Разом з тим, зазначене судове рішення оскаржує ОСОБА_3, яка в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позову (т.2, а.с.119-125).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_3 була задоволена, рішення Київського районного суду міста ОСОБА_4 від 11 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним, відмовлено (т.2, а.с.183-187).

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року за касаційною скаргою ОСОБА_5 вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.218-220).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка ОСОБА_5 помилялася в природі укладення договору дарування 1/2 частини спірної квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушка в м. Одесі на користь свого сина, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, у звязку з чим визнав недійсним вищевказаний договір дарування, зазначивши при цьому, що даний факт не оспорюються відповідачем.

Проте, з таким висновком погодитись не можна, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Посилаючись на те, що після укладення оспорюваного договору дарування позивачка ОСОБА_5 продовжує проживати у спірній квартирі, відповідач ОСОБА_6 у квартирі не проживає, передача дару фактично не відбулася, позивачка утримує всю квартиру за свій власний рахунок, суд дійшов висновку про недійсність договору дарування частини спірної квартири.

Однак, такий висновок суду першої інстанції є передчасним, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, відповідач ОСОБА_6 виявив намір продати спірну квартиру та виселити позивачку без надання їй іншого житла, що в свою чергу свідчить про дійсність договору дарування частини спірної квартири.

Так, у встановленому законом порядку право власності на подаровану частку квартири було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 в КП «Одеське МБТІ та РОН» 11.10.2011 року.

04.09.2015 року між громадянином ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_8 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушка в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 В забезпечення своїх зобов'язань за цим договором ОСОБА_10 передано відповідачу ОСОБА_8 до підписання договору 10 000 доларів США, що по курсу НБУ на момент передачі грошей становить 230 000 грн., що підтверджується вищезазначеним попереднім договором (т.2, а.с.80).

Із зазначених документів вбачається, що громадянин ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_8 домовились між собою про те, що 25.09.2015 року в нотаріальній конторі Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу ОСОБА_9 вони укладуть договір купівлі-продажу спірної квартири за ціною продажу квартири 608 250,56 грн., 230 000 грн. з яких продавець квартири - відповідач ОСОБА_8 отримав 04.09.2015 року до підписання попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири.

До 20.09.2015 року спірна квартира повинна бути звільнена відповідачем та передана громадянину ОСОБА_10

Тобто, всі вищевикладені обставини свідчать про наміри відповідача ОСОБА_6 здійснити відчуження вказаної спірної квартири на користь ОСОБА_10

Разом з тим, зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_3 та доданих до неї матеріалів вбачається, що 01.09.2013 року вона надала позику ОСОБА_6 у розмірі 1 151 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, копія якої мається в матеріалах справи (т.2, а.с.126).

У звязку з тим, що ОСОБА_6 позику не повернув, 28.05.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_6 про стягнення вищевказаного боргу (т.2,а.с.127-128).

Тобто, вказані обставини свідчать про те, що ще за місяць до того, як позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору частини спірної квартири недійсним,апелянт ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу у сумі 1 151 000 грн.

Крім того, в якості забезпечення позову ОСОБА_3, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2015 року,було накладено арешт на спірну квартиру, тобто також ще до звернення до суду ОСОБА_5 до ОСОБА_6 з позовом про визнання договору частини спірної квартири недійсним (т.2, а.с.129-130).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2016 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду (т.2, а.с.169).

Разом з тим, в Київському районному суді м. Одеси розглядається аналогічна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, провадження в якій відкрито ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2016 року (т.2, а.с.170).

Таким чином, судовою колегію встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням були порушені права ОСОБА_3, оскільки таким чином, відповідач ОСОБА_6 позбавляється права власності на частину спірної квартири, що в свою чергу робить неможливим або утруднює виконання судового рішення, у разі його ухвалення на користь ОСОБА_3 про стягнення на її користь з ОСОБА_6 суми боргу.

Однак, не дивлячись на те, що на час звернення ОСОБА_5 до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування частини спірної квартири, в провадженні суду вже перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, суд безпідставно не залучив до участі у вказаній справі апелянта ОСОБА_3

Більш того, судом не було враховано, що на час розгляду даної справи, на спірну квартиру був накладений арешт за заявою ОСОБА_3 у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_11 про стягнення боргу, що підтверджується ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2015 року (т.2, а.с.129-130).

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про незаконність ухваленого судового рішення від 11.04.2016 року, оскільки вказаним рішенням суду порушуються права апелянта ОСОБА_3

Тобто, при вирішенні даного спору, суду належало розглядати його за участю ОСОБА_3, яка також бажає отримати від відповідача ОСОБА_6 суму боргу, у тому числі і за рахунок вартості спірної квартири, у звязку з чим звернулась до суду з відповідним позовом. Лише після встановлених всіх обставин справи, з урахуванням доводів його учасників, та після дослідження доказів, які маються в матеріалах справи, суд мав вирішити спір по суті.

У звязку з цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів виходить із того, що відповідно до змісту ч. 1 ст. 292 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку таке судове рішення повністю або частково.

Тобто, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_3 має обгрунтовану юридичну заінтересованість щодо перебування у власності ОСОБА_6 спірної квартири, що в свою чергу створить можливість для неї отримати виконання за рішенням суду про стягнення боргу на її користь, а недійсність договору дарування 1/2 частки цієї квартири призведе до зменшення частки майна боржника, на яку можна звернути стягнення.

Що стосується посилань ОСОБА_6, даними ним в запереченнях проти апеляційної скарги (т.2,а.с.159-161), на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2016 року позовна заява позивачки ОСОБА_3 залишена без розгляду, то зазначена ухвала під час ухвалення оскаржуваного рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2016 року не набрала чинності.

Крім того, з матеріалів справи та доданих матеріалів вбачається, що під час залишення позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду, в Київському районному суді м. Одеси розглядалася аналогічна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення боргу іншим суддею, про що свідчить ухвала Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2016 року (т.2, а.с.170).

Більш того, як вбачається із доданих до матеріалів справи додаткових доказів, 19.12.2016 року Київським районним судом м. Одеси від 12.12.2016 року було ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили, і яким на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_6 було стягнуто суму боргу у розмірі 1 151 000 грн. (т.2,а.с.236-239).

Тобто, в силу дії ст.13, ч.1 ст.292 ЦПК України рішення суду першої інстанції, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, але яким було порушені її права, переглядається апеляційним судом із ухваленням судового рішення по суті спору з урахуванням доводів апеляційної скарги такої особи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і винести у справі постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 відмовити.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, яка проживає за адресою: 65113, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, яка проживає за адресою: 65023, АДРЕСА_2 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 303,20 грн. (триста три гривні 20 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України, яким є Верховний Суд, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_12

ОСОБА_2