РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 567/1506/17

Провадження № 22-ц/4815/96/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 29 травня 2018 року, ухваленого в складі судді Венгерчук А.О., дата складання повного тексту судового рішення 07 червня 2018 року, у справі №267/1506/17,

в с т а н о в и в :

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1 і відповідачі, які зареєстровані та проживають в зазначеному житловому будинку, чинять їй, як власнику будинку, перешкоди в користуванні будинком, не сплачують комунальні послуги, періодично вчиняють дії по пошкодженню її майна.

Вказує, що не вважає відповідачів членами своєї сімї. Зазначає, що через постійні конфлікти з відповідачами, з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, пошкодження її майна, рахує, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні майном.

Подала заяву про зміну предмету позову в якій вказала, що правові підстави для проживання відповідачів у зазначеному будинку їй невідомі. Просить усунути перешкоди в користуванні її майном- житловим будинком- АДРЕСА_1. Шляхом виселення відповідачів з цього будинку.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 29 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі вселились у належний позивачу будинок за згодою власника як члени сімї а тому позивач погодилась на обмеження свого права власності на вказане майно, що було необхідним для забезпечення прав відповідачів на недоторканість їх житла та на недоторканість і повагу до їх особистого життя, як складову недоторканості житла в правовідносинах, які склалися між сторонами. Крім того, позивач не надала жодних доказів про те, що змінились обставини, які вже були встановлені рішеннями попередніх судів та того, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні власністю.

У подані на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову .

Апеляційна скарга мотивована тим, що будь-яких доказів що відповідачі на даний час проживають у будинку власника як члени його сімї матеріали справи не містять. Суд не врахував, що відповідачі проживають у будинку безоплатно, без згоди власника зареєструвались у будинку та створюють нестерпні умови проживання і чинять перешкоди у користуванні майном. Крім того, судом не враховано, що відповідачі мають у власності ? частину житлового будинку, проте не бажають там проживати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28.08.1996 року.

У 2007 році відповідачі за згодою власника вселились у спірний будинок як члени її сім'ї. Укладення договору найму не обговорювалось і такий догвовір не укладався.

У 2012 році між сторонами виникли неприязні стосунки з приводу користування зазначеним житлом. Відповідачі поставили замки на вхідні двері до кімнат якими вони користуються.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для виселення відповідачів відповідно до вимог статей 116, 156 ЖК Української РСР, разом з тим із позовної заяви вбачається, що позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги вказаними нормами матеріального права, натомість він посилався на захист своїх прав відповідно до вимог статті 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з вимогами пункту 2 частини 1 статті 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

У відповідності до частини 1 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином, оскільки позивачу на праві власності згідно з договором дарування від 20.08.1996 року належить житловий будинок по в АДРЕСА_1, вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання та для проживання членів сім'ї.

Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що відповідачі є членом сім'ї позивача, ведуть спільне господарство та пов'язанні спільним побутом.. Навпаки вбачається, що сторони після 2013 року спільного господарства не ведеть, між сторонами тривалий час існує спір щодо можливості вільного користування позивачем будинком.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було правових підстав вважати, що відповідачі після 2013 року є членами сім'ї позивача.

Посилання заявників на те, що вони не порушували право позивача на розпорядження та користування частиною будинку, спростовуються запереченнями відповідачів проти вимог позивача та тією обставиною, що відповідачі поставили замки на вхідні двері до кімнат якими вони користуються і спір у позасудовому порядку не вирішено.

Оскільки відповідачі порушують права позивача як власника щодо вільного користування та розпорядження належним йому майном та створюються перешкоди для позивача у здійсненні таких прав, то права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то сплачені судові витрати позивачем до суду першої інстації та за перегляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 1697,21 грн. підлягають стягненню з відповідачів порівну з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 390 ЦПК України, ст.391 ЦК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 29 травня 2018 року скасувати .

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування будинком, що знаходиться у АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із вказаного будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 565,74 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2018 року.

Головуючий : Судді :