Справа № 375/512/17 Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/54/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 18 08.02.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Лівінського С.В.,

за участю секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення іпотеки, визнання недійсними окремих положень кредитного договору за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

30 жовтня 2007 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно умов якого вона отримала 23 655 дол. США, які зобов'язалася сплатити до 30 жовтня 2017 року, а саме: 21000 дол. США шляхом видачі готівки, 2655 дол. США - на оплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди, що сплачується в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, згідно умов якого останній передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 60,2 кв. м з усіма господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,25 га біля вказаного будинку, розташовані в АДРЕСА_1

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 24.04.2015 року були задоволені позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк», з ОСОБА_2 на користь банку була стягнута заборгованість за кредитом в сумі 13262,31 дол. США, в тому числі 11088,93 дол. США - залишок кредиту, 824,20 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 294 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 408,3 дол. США - пеня, а також штрафи - 16,11 дол. США та 630,77 дол. США. Вказане рішення повністю нею виконане, що підтверджено постановою старшого державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02.09.2016 року. За таких умов позивач вважала, що з моменту ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог строк користування кредитом фактично припинився, а виконанням рішення суду її зобов'язання за кредитним договором були припинені. Оскільки було припинене основне зобов'язання, припиненим позивач вважала й зобов'язання, укладене на його забезпечення, а саме договору іпотеки.

Окрім наведеного, позивач зазначала про незаконність умов договору, якими встановлені платежі на користь банку за дії, які той фактично вчиняє на свою користь, відтак які фактично не є послугами клієнту такої фінансової установи.

На підставі викладеного позивач просила суд визнати недійсними п.7.1 кредитного договору в частині зобов'язання сплатити винагороду в розмірі 3% від суми кредиту та винагороду за надання фінансових послуг в розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця, а також припинити іпотеку житлового будинку в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га біля вказаного будинку у зв'язку з припиненням її зобов'язань за кредитним договором.

01 червня 2017 року ОСОБА_3 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, подав до суду позовну заяву до ПАТ «ПриватБанк» про визнання припиненим вищезгаданого договору іпотеки на житловий будинок та земельну ділянку. Свої вимоги також обґрунтовував повним виконанням зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором на забезпечення якого й було укладено договір іпотеки.

21 червня 2017 року Рокитнянським районним судом Київської області за результатами розгляду справи ухвалене рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним п.7.1 кредитного договору від 30.10.2007 року в частині зобов'язання ОСОБА_2 сплатити винагороду, що сплачується в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту, припинено іпотеку вищезгаданого житлового будинку та земельної ділянки під ним, скасовано заборону відчуження вказаного нерухомого майна.

Додатковим рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, припинено іпотеку згаданого житлового будинку та земельної ділянки, скасовано заборону відчуження вказаного нерухомого майна, визнано недійсним п.7.1 кредитного договору від 30.10.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в частині зобов'язання ОСОБА_2 сплатити винагороду, що сплачується в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту.

Позов ОСОБА_3 задоволено, припинено іпотеку зазначеного житлового будинку та земельної ділянки, скасовано заборону їх відчуження.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням по справі та додатковим рішенням, відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив їх в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду від 21 червня 2017 року та додаткове рішення від 31 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 під час підписання кредитного договору була обізнана з усіма його умовами, відтак правові підстави для визнання недійсними пункту 7.1 даного договору відсутні. Крім того вказує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності та не позбавляє кредитора від отримання сум. Згідно розрахунку заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» у ОСОБА_2 залишилась несплачена сума боргу за кредитом в розмірі 2133,82 доларів США, тому вважати зобов'язання за кредитним договором припиненими підстав немає. За таких умов вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним умов п.7.1 кредитного договору від 30.10.2007 року між банком та ОСОБА_2 щодо зобов'язання останньої сплатити винагороду, що сплачується в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту, суд першої інстанції виходив з того, вказані пункти договору є двозначними та нечіткими, а також встановлюють обов'язок сплати позичальником коштів на користь банку за дії, які фактично не можуть вважатися наданням послуг в даних правовідносинах.

З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою. Оскільки кредит був наданий позивачу як фізичній особі на споживчі цілі, до правовідносин, що виникли на його підставі, застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно положень ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною, а відповідно до ч.8 ст.18 Закону нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Окрім того, відсутність у банків права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо), встановлені й положеннями п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних положень договору недійсними. В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з позицією суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про припинення іпотеки та похідної від неї вимоги про скасування заборони відчуження нерухомого майна.

В своїх позовних заявах як позивач, так і третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, стверджували про припинення у зв'язку із задоволенням Рокитнянським районним судом 24.04.2015 року позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом дії укладеного між сторонами кредитного договору, а з часу виконання позивачем зазначеного рішення суду - про припинення усіх зобов'язань боржника перед банком у зв'язку з їх повним виконанням в натурі.

Сама лише наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, про що прямо зазначено в п. 17 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за № 5 від 30.03.2012 р. Не встановлюють такого припинення дії договору при зверненні кредитора до суду за достроковим погашенням кредиту й умови кредитного договору, як і не було встановлено припинення договірних відносин між сторонами вищевказаним рішенням суду. За таких умов посилання позивача та третьої особи на припинення дії кредитного договору через звернення банку до суду не відповідають обставинам справи.

Не може погодитися колегія суддів й з твердженнями про повне виконання зобов'язань за кредитним договором у зв'язку із сплатою боржником присуджених до стягнення рішенням суду від 24.04.2015 року сум. По-перше, при вирішенні справи суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 24.04.2015 року на користь банку було стягнуто не усю заборгованість за кредитом на час ухвалення рішення, а заборгованість станом на 08.12.2014 року, про що прямо зазначено у вказаному рішенні суду. По-друге, оскільки, як вже було зазначено вище, дію кредитного договору згаданим рішенням суду припинено не було, відтак право банку у відповідності до умов договору нараховувати відсотки на суму кредиту, як і нараховувати передбачені договором штрафні санкції суму порушених зобов'язань, також припинене не було. За таких умов сам лише факт сплати ОСОБА_2 до вересня 2016 року присуджених судом сум не може свідчити про повне виконання зобов'язань за кредитним договором.

За таких умов, обставина, якою позивач та третя особа обґрунтовували припинення іпотеки та необхідність скасування заборони відчуження нерухомого майна, не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи, відтак зазначені позовні вимоги не підлягали до задоволення, на що, однак, суд першої інстанції увагу не звернув.

Не може прийняти колегія суддів апеляційного суду й тверджень представника позивача, які той висловлював в ході розгляду апеляційної скарги, про те, що зобов'язання ОСОБА_2 за кредитом слід вважати повністю виконаними ще й з тієї підстави, що розмір сплачених останньою відповідно до недійсних умов договору платежів перевищує заявлений розмір заборгованості за кредитом. З матеріалів справи вбачається, що дані посилання не заявлялися в суді першої інстанції в якості обґрунтування виконання зобов'язань за кредитом, вони не були предметом судового розгляду, відтак в силу положень ст. 367 ЦПК України не можуть бути прийняті апеляційним судом.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині серед іншого є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог позивача та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про припинення іпотеки та про скасування заборони відчуження нерухомого майна не ґрунтуються на обставинах справи, рішення в даній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду визнає законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року в частині визнання іпотеки, встановленої договором іпотеки житлового будинку від 30 жовтня 2007 року, припиненою скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо припинення іпотеки житлового будинку загальною площею 60,2 кв. м, житловою площею 33,6 кв. м з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами (сарай, жомова яма, гараж, колодязь), що знаходяться за адресою: 09600 АДРЕСА_1 Київської області, а також земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :02:022:0027, на якій розташований зазначений житловий будинок, встановлену договором іпотеки житлового будинку від 30 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Ганжою О.П., зареєстрованим в реєстрі за №3234 та скасовано заборону відчуження вказаного нерухомого майна, встановлену в зв'язку з посвідченням зазначеного договору іпотеки будинку від 30.10.2007 року, зареєстрованому в реєстрі для заборон №3235, відмовити. В іншій частині рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк