Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 333/293/16-ц

провадження № 61-2452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ракитянська Тетяна Григорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року у складі судді Ярошенко А. Г. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Ракитянської Т. Г. про визнання договору дарування квартири недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності від 29 жовтня 1993 року НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Комунарської районної Ради народних депутатів.

Позивач вказувала на те, що вона є людиною похилого віку і тяжко хворіє, а тому мала намір скласти заповіт на ім'я ОСОБА_4

Однак, 20 листопада 2014 року шляхом введення її в оману замість заповіту було укладено договір дарування, яким вона подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Текст вказаного договору вона не читала, оскільки має проблеми із зором.

Посилаючись та на те, що її було введено в оману щодо форми, змісту та умов договору, тобто щодо обставин, що мають істотне значення, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 листопада 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_4, ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Рякитнянською Т. Г. з підстав передбачених статтями 203, 215, 229, 230 ЦК України.

21 квітня 2016 року рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування на квартиру АДРЕСА_1, укладений 20 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ракитнянською Т. Г., недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору не було дотримано Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом від 22 лютого 2012 року № 296/5. Тому такий договір не відповідає вимогам закону і є недійсним з підстав передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

08 червня 2016 року ухвалою апеляційного суду Запорізької області рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками районного суду, апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний правочин укладався під впливом помилки в розумінні неправильного сприйняття позивачем істотних умов правочину, оскільки вона не розуміла мову складання договору, не мала змоги самостійно прочитати текст договору через вади зору, що і вплинуло на її волевиявлення. При цьому суд послався на положення статтей 203, 229 ЦК України.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суди безпідставно вважали доведеними факти щодо того, що позивач на час укладання оспорюваного правочину не розуміла української мови та не могла прочитати текст договору через захворювання зору, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Крім того, зазначає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статтей 203, 215 ЦК України. При цьому суд не навів мотивів, чому зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення районного суду, навів інші мотиви з яких відхилив апеляційну скаргу, ніж ті, якими було обґрунтовано рішення районного суду.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

20 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, згідно з умовами якого вона подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира є її єдиним житлом. Вона є людиною похилого віку і не мала наміру за свого життя відчужувати квартиру. Укладаючи з відповідачами оспорюваний договір, вона фактично мала намір підписати заповіт. Після укладання правочину вона залишилась проживати в квартирі і сподівалась на те, що відповідачі надаватимуть їй допомогу у зв'язку з її похилим віком і станом здоров'я. Через вади зору вона не читала текст договору і не розуміла його зміст. Як на правову підставу для визнання договору дарування недійсним вона посилалась на вимоги статтей 203, 215, 229, 230 ЦК України.

Згідно з частини першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтей 229, 230 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором, продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору тощо.

Аналогійна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16).

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 1934 року народження, є пенсіонером за віком.

Згідно з медичними довідками ОСОБА_1 перебуває на обліку в окуліста з діагнозом склеро-гіпертонічна ретинопатія, початкова катаракта обох очей.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі навмисно ввели її в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення правочину, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтею 230 ЦК України підстав для задоволення позову.

При цьому задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив із того, що ОСОБА_1, підписуючи оспорюваний правочин, не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, оскільки іншого житла вона не має. Через вади зору ОСОБА_1 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість заповіту, а тому такий договір відповідно до положень статтей 203, 215, 229 ЦК України є недійсним.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило