АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/3356/17 Головуючий І інстанції : Гаврилюк С.М.
Провадження № 22ц/790/853/18 Суддя-доповідач: Кісь П.В.
Категорія: право власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі

колегії суддів: - Кіся П.В.,

- Бровченка І.О.,

- Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року (суддя Гаврилюк С.М.) у цивільній справі № 639/3356/17 за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

встановив:

01.06.2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло, яке видано ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних машин», згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року № 022, зареєстрованого комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.07.1999 року за № В-49160 в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та ОСОБА_7

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05.06.1999 року ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» згідно розпорядження № 022 від 05.06.1999 року було видано Свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1. Згідно із вказаним свідоцтвом квартира належить на праві спільної сумісної власності йому, позивачу ОСОБА_4, його донькам ОСОБА_9, ОСОБА_6, онуці ОСОБА_7 та померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року його дружині ОСОБА_4

Однак, на думку позивача, право власності на вказану кватиру набуте відповідачами без належної правової підстави, оскільки відповідачі, які були зареєстровані у спірній квартирі, починаючи з 1993 року і до теперішнього часу за місцем реєстрації не мешкали. У зв'язку з цим, вказує позивач, ці особи втратили право на житло через шість місяців після припинення спільного проживання з позивачем, що, на його думку, у відповідності до статей 5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» свідчить про незаконність приватизації вказаної квартири у липні 1999 року. Окрім того, ОСОБА_6 не давала письмової згоди на приватизацію вказаної квартири, оскільки на час приватизації проживала окремо від батьків. На думку ОСОБА_4 на час приватизації квартири були грубо порушені і права його малолітньої - онуки ОСОБА_7, оскільки у неї ніхто не питав згоди на приватизацію нерухомого майна, а надати письмову згоду на вчинення дій з приводу приватизації вона не мала змоги внаслідок свого чотирирічного віку. Включення ОСОБА_7 до приватизації вказаної квартири, як стверджує позивач, обмежило її права на поліпшення житлових умов та реалізацію в майбутньому права на приватизацію.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 вказував, що зміст оспорюваного свідоцтва суперечить чинним на час приватизації актам цивільного законодавства, а тому він вимушений відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, та вважаючи рішення незаконним, просив його скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача вказував, що чинне законодавство України, як на момент здійснення приватизації спірного об'єкта житлового фонду, так і на час звернення до суду з позовом, встановлює, що до членів сім'ї власника житла належать лише особи, які проживають спільно.

Таким чином, згідно із законодавства, яке діяло у період приватизації спірної квартири, було передбачено, що приватизація державного житлового фонду може бути здійснена лише уповноваженим наймачем та членами його сім'ї, які постійно мешкають разом з наймачем та з обов'язковим письмовим погодженням всіх повнолітніх членів сім'ї на здійснення такої приватизації та визначення часток кожного з них. Оскільки донька позивача - ОСОБА_6, починаючи із 1993 року і до теперішнього часу, у спірній квартирі не мешкає, хоча місце її проживання було зареєстроване в установленому законом порядку у зазначеній квартирі на момент приватизації, то встановлених законом підстав для збереження за нею жилого приміщення вона не мала, у зв'язку з чим втратила право на житло через шість місяців після припинення спільного проживання з батьками, що у відповідності до ст. ст. 5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», свідчить про незаконність приватизації спірної квартири у липні 1999 року.

Окрім того, у зв'язку з зазначенням ОСОБА_7 як учасника приватизації було грубо порушено діюче на той час законодавство у сфері приватизації, оскільки вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто на момент приватизації їй було 4 роки, а тому звісно, що її згоди на приватизацію вищевказаної квартири ніхто не питав, а надати письмову згоду на вчинення дій з приводу приватизації вона не мала змоги внаслідок свого віку.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_7 було включено до приватизації вищевказаної квартири, то в подальшому вона позбавлена права приймати участь у приватизації іншого нерухомого майна, що в свою чергу порушує та звужує її права, тобто такими діями було порушені її права на приватизацію нерухомого майна.

В судовому засіданні ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав і просив задовольнити, вказуючи, що він і його дружина ОСОБА_11 тривалий час працювали на підприємстві «Харківський завод тракторних самохідних машин», знаходились на квартирному обліку, а після його звільнення отримали чотирикімнатну квартиру. В виданому його дружині ордері на вседення були вказані він, їх доньки, онука. Під час приватизації ніяких суперечок щодо права на житло не було. Однак останнім часом у нього з доньками, які вказані в свідоцтві про право власності на житло, склалися погані стосунки, вони погано до нього відносяться, а тому він не бажає в похилому віці доживати в гуртожитку, в який перетворюють відповідачі його квартиру.

Представник відповідачів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - адвокат Крижановський М.В. апеляційну скаргу не визнаві в просив відхилити, вказуючи, що апеляційна скарга зведена до відтворення доводів позовної заяви, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, ухваливши законне і обґрунтоване рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видано ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі», згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року № 022, квартира АДРЕСА_1, безоплатно передана у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та членим її сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 19)

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.23).

У спірній квартирі згідно довідки КП «Жилкомсервіс» станом на 10.04.2017 року зареєстрована одна особа - позивач з 29.05.1999 року (а.с. 24).

Вказане вище свідоцтво про право власності на житло є правовстановлюючим документом, на підставі якого КП «Харківське міськ БТІ» проведено реєстрацію прав власності сторін на квартиру, як об'єкту нерухомого майна (а.с.19).

Передача спірної квартири у власність сторін по справі здійснена на підставі розпорядження органу приватизації житлового фонду ВАТ«Харківський завод тракторних самохідних шасі», № 022 від 05 липня 1999 року. На підставі саме цього розпорядження позивачу та відповідачам видано свідоцтво про право власності на житло від 05.07.1999 року, реєстраційний № 6-99-022.

Вказане Розпорядження від 05.07.1999 року № 022 про безоплатну передачу квартири № 139 у спільну сумісну власність сторін не скасовано, не визнано недійсним, сторонками не оспорене.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час приватизації спірної квартири відповідачі не були визнані судовим рішенням такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, а позивачем не надано жодних належних доказів щодо порушення його прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд ухвалив рішення у відповідності із законом на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підстверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України (в редакції діючого на час розгляду і вирішення справи) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цоього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи справу за позовом ОСОБА_4, суд забезпечив сторонам рівні можливості в реалізації їх процесуальних права та обов'язків, в тому числі і щодо подання ними доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, розглянув справу в межах заявлених ОСОБА_4 вимог і на підставі доказів сторін, та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, (ст.60 ЦПК України в редакції на час звернення ОСОБА_4 до суду з позовом і на час вирішення спору) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи наведені норми права вбачається, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, суд розглядає справи тільки за звернення особи та тільки відносно тієї особи, яку визначив у своєму позові позивач.

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється у відповідності до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 №56 .

Відповідно до абз. 1 ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ч.2 ст.8 того ж Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи свідоцтво про право власності на житло видане ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі», згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року № 022, квартира АДРЕСА_1 безоплатно передана у спільну сумісну власність ОСОБА_4 (згідно із свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_2 - померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року) та членам її сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_9 (донька позивача), ОСОБА_6 (донька позивача), ОСОБА_7 (онука позивача).

Виходячи з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Нормами ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Доказами відповідно до ст.76 ЦПК України (в редакції Закону № №2147-VIII від 03.10.2017р.) є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України (в редакції Закону № №2147-VIIIвід 03.10.2017р.) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, які б вказували на те, що на час приватизації спірної квартири відповідачі були визнані судовим рішенням такими, що втратили право користування спірною квартирою, а також відсутні дані про порушення вказаними ОСОБА_4 відповідачами його прав під час здійснення приватизації квартири.

Крім того, ОСОБА_4 позовні вимоги обґрунтовує посиланням на те, що, начебто, під час приватизації порушені права відповідачів (його дочок і онуки) у зв'язку з позбавленням їх можливості у майбутньому здійсними приватизацію житлового приміщення у передбаченому законом порядку, однак жодна з них не надавла йому повноважень звертитися до суду з позовом на захист іх інтересів.

Крім того, за змістом ст.ст.3, 10 ЦПК України (в редакції Закону №1618-1V) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, зврнутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осопорюваних прав, свобод чи інтересів, і довести на засадах змагальності обставини порушення саме його прав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1,2, 136, 141, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судовго рішення складено 12 січня 2018 року.

Суддя-доповідач: П.В. Кісь

Судді колегії: І.О. Бровченко

О.А. Кружиліна