Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 570/2132/15-ц

провадження № 61-2857св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року у складі суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Буцяка З. І.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування як спадкоємця четвертої черги за законом, зміну черговості одержання права на спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1990 року. Вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки. Після того, як в 2008 році стан здоров'я ОСОБА_4 погіршився, позивач піклувався нею, возив до лікарні, готував їжу, прибирав в будинку, купував ліки. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, на яку претендує сестра спадкодавця ОСОБА_3

На підставі викладеного, позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період з 1 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за ОСОБА_2 право на спадкування як спадкоємця четвертої черги за законом, після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року; змінити черговість одержання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, надавши ОСОБА_2 право на спадкування за законом у першій черзі поряд із спадкоємицею ОСОБА_3

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 березня 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період з 1 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_2 право на спадкування як спадкоємця четвертої черги за законом, після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Змінено черговість одержання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, надавши ОСОБА_2 право на спадкування за законом у першій черзі поряд із спадкоємцями цієї черги.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільно проживали без реєстрації шлюбу, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки з 1 січня 2004 року, тому наявні правові підстави у відповідності до частини другої статті 1259 ЦК України для надання ОСОБА_2 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 разом з іншим спадкоємцем.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів його проживання протягом п'яти останніх років з ОСОБА_4 однією сім'єю зі спільним бюджетом, спільними витратами, спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. В доданих позивачем медичних документах відсутні дані, що ОСОБА_4 у зв'язку із захворюванням потребувала стороннього догляду. Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_4 хворіла рідко, що підтверджується записами в медичній картці. 24 жовтня 2013 року ОСОБА_4 проведено операцію. Сукупності юридичних фактів встановлених у справі не достатньо, як підстави, передбаченої статтею 1259 ЦК України, для зміни черговості одержання права на спадкування за законом.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 постійно проживав з ОСОБА_4 з 1990 року, вони вели спільне господарство. Позивач тривалий час здійснював повне матеріальне забезпечення ОСОБА_4, яка через важку хворобу не могла працювати та не мала інших доходів. В період з серпня 2010 року по лютий 2012 року ОСОБА_2 від'їжджав на роботу до Республіки Португалія, проте відправляв грошові перекази на ім'я ОСОБА_4 Вважає, що вказане, підтверджує факт проживання їх однією сім'єю без реєстрації шлюбу. З 2005 року ОСОБА_4 перебувала у безпорадному стані, не могла самостійно заробляти на життя, купувати ліки, потребувала постійної допомоги, тому саме він опікувався нею. Отже вважає, що має право на спадкування як спадкоємець четвертої черги за законом.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.Проте позивачем не доведено факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 саме останні п'ять років до моменту смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року. З 2008 року ОСОБА_4 проживала в Україні та самостійно господарювала, забезпечувала себе усім необхідним, перебувала на обліку у центрі зайнятості з метою працевлаштування, що спростовує твердження позивача про безпорадний стан останньої. ОСОБА_4 рідко хворіла, у листопаді 2013 року самостійно звернулась до медичного закладу для лікування. Необхідні кошти для лікування їй надавала ОСОБА_3 З ОСОБА_2 проживала періодично, в безпорадному стані перебувала за 1 місяць до смерті.

19 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

ОСОБА_4 на праві приватної власності належав будинок на АДРЕСА_1 Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказаний будинок. До Рівненської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач та ОСОБА_3, яка є сестрою спадкодавця. Мати спадкодавця відмовилася від прийняття спадщини на користь відповідача.

Судом першої інстанції також встановлено, що з 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в цьому будинку, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов'язки, разом займалися ремонтними та будівельними роботами в будинку, разом їздили на роботу за межі України.

Судом першої інстанції також встановлено, що починаючи з 2008 року позивач доглядав ОСОБА_4 та опікувався нею в зв'язку з безпорадним станом останньої.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов'язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають.

Спростовуючи факти, зазначені у позовній заяві та обставини справи, які встановлені судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами проживання сторін однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що п'ятирічний строк спільного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 повинен обчислюватися з 23 листопада 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Установлено також, що позивач з 2008 року по серпень 2012 року проживав окремо від ОСОБА_4, оскільки працював за межами України, а ОСОБА_4 в цей час проживала в Україні. Лише з серпня 2010 року по лютий 2012 року ОСОБА_2 надсилав ОСОБА_4 грошові перекази.

Згідно з записами історії хвороби в медичній картці амбулаторного хворого, ОСОБА_4 у 2005 році та у 2009 році проходила медичне обстеження та їй встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба третього ступеня з високим ступенем ризику. 24 жовтня 2013 року ОСОБА_4 було проведено операцію у Рівненській обласній клінічній лікарні. Установлено, що вона потребувала сторонньої допомоги з дня проведення операції. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Доказів перебування ОСОБА_4 в безпорадному стані та потреби в сторонньому догляді з 2005 року матеріали справи не містять.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом статті 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того,

що позивачем не надано належних та допустимих доказів проживання протягом п'яти останніх років ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім'єю, чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та потреби у сторонньому догляді, допомоги та піклування.

Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцем за законом права на спадкування, оскільки позивачем не доведено, належними та допустимими доказами, наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах протягом п'яти років перед смертю останньої не заслуговують на увагу, так як апеляційним судом вірно встановлено, що позивач та ОСОБА_4 у період з 2009 року по 2013 рік разом проживали періодично. ОСОБА_2 виїжджав на роботу до Республіки Португалія, отже цей період не може вважатися спільним проживанням сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач тривалий час опікувався ОСОБА_4 та надавав матеріальну допомогу, не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт надання такої матеріальної допомоги не свідчить про наявність підстав для зміни черговості спадкування після її смерті, в розумінні частини другої статті 1259 ЦК України. Так як, 24 жовтня 2013 року ОСОБА_4 було проведено операцію у Рівненській обласній клінічній лікарні. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Медична картка не містить доказів довготриваючої тяжкої хвороби. Відсутні належні та допустимі докази знаходження її в безпорадному стані.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик