Справа № 307/3059/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ФАЗИКОШ Г.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/3059/14-ц за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення боргу, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 1 грудня 2016 року, головуючий суддя Ляшко С.М., -

встановив:

05.08.2014 ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, просили визнати причини пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права поважними та поновити цей строк, стягнути на їх користь з відповідачів заборгованість за договором позики.

Позивачі зазначали, що 30.03.2011 надали відповідачам у позику 44500,00 євро, що за офіційним курсом НБУ на 01.07.2014 становили 716005,00 гривень, які ті зобов'язалися повернути до кінця червня 2011 року. Факт укладання сторонами договору позики стверджується розпискою відповідачів від 30.11.2011. У визначений договором строк ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не повернули позичені кошти, на неодноразові звернення позивачів з приводу повернення грошей пояснюють свої дії відсутністю коштів.

26.03.2014 позивачі звернулися до Хустського районного суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу, однак, заяву було повернуто для подачі до належного суду за місцем проживання відповідачів. У зв'язку з цим позивачі з поважної причини пропустили строк звернення до Тячівського районного суду з позовом.

Відповідачі порушили умови договору позики і не звільняються від свого грошового зобов'язання, тому відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України на вимогу кредиторів повинні сплатити борг, а також 3% річних за прострочення виконання зобов'язання.

Посилаючись на ці обставини, на норми закону, якими регулюються правовідносини, що виникли з договору позики, та на порядок виконання зобов'язань за договором, позивачі просили стягнути на їх користь із відповідачів заборгованість у розмірі 780445,75 грн, де 716005,00 грн сума позики, 64440,75 грн відсотки, і покласти на тих судові витрати (а.с. 2-4, 141 т. 1).

Заявою від 12.10.2015 позивачі збільшили позовні вимоги посилаючись на зростання офіційного курсу НБУ євро до гривні, який станом на 12.10.2015 складає 1,00 євро/24,42 грн і еквівалент належних до стягнення 44500,00 євро становить 1086690,00 грн, тому просили стягнути з відповідачів на користь позивачів «борг в сумі 44500 євро, що еквівалентно 1086690,00 грн… та відсотки простроченої суми в розмірі 49075,00 гривень, всього кошти в сумі 1135765,00 … гривень» (а.с. 125-127 т. 1).

Ухвалою Тячівського районного суду від 15.03.2016 провадження в справі за вимогами, пред'явленими позивачем ОСОБА_5, закрито на підставі ст. 205 ч. 1 п. 3 ЦПК України у зв'язку з відмовою позивача від позову (а.с. 154 т. 1).

Рішенням Тячівського районного суду від 01.12.2016 (а.с. 256-258 т. 1), з урахуванням ухвали цього ж суду від 27 березня 2017 року про виправлення описок у рішенні суду (а.с. 34 т. 2), збільшений позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено, стягнуто на користь позивачів із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 борг у сумі 44500,00 євро та відсотки простроченої суми в розмірі 49075,00 грн, а також стягнуто з відповідачів на користь позивачів 3654,00 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_4 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, ухвалене за неповно та неправильно встановлених обставин справи, невірно визначених правовідносин, що в дійсності виникли між сторонами.

Так, розписка, на яку як на підставу для пред'явлення вимог посилалися позивачі, не є договором позики, оскільки не містить обов'язкової для такого договору умови щодо передачі коштів у позику. Сама по собі вказівка у розписці на зобов'язання повернути борг не свідчить безспірно, що йдеться про борг саме за договором позики.

Насправді, кошти позивачами у позику відповідачам не надавалися, а розписка була складена у зв'язку із переходом між сторонами корпоративних прав і відповідними розрахунками між ними саме з огляду не перехід корпоративних прав. Тож позики як такої не було, відповідно, не було й підстав для задоволення такого позову.

Суд не врахував дійсних обставин справи, зокрема, й визнання вищенаведеного позивачем ОСОБА_5, який зважаючи на саме такі правовідносини відмовився від позову. Не були враховані й відповідні правові позиції, висловлені у прецедентних судових рішеннях.

Суд неправильно вирішив і питання про позовну давність, оскільки таку було пропущено, а некомпетентні дії позивачів щодо пред'явлення позову на неналежною підсудністю справи не є поважною причиною пропуску позовної давності.

Сторона просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити (а.с. 2-6 т. 2).

Рішення суду оскаржив і відповідач ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_14., вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Сторона теж вказує на невідповідність розписки, яку суд визнав за договір позики, умовам, встановленим законом для такого договору, оскільки розписка не вказує на передачу коштів у позику. У дійсності певне зобов'язання виникло у зв'язку із набуттям відповідачем права участі в господарському товаристві як компенсація іншій особі за його корпоративне право.

Крім цього, суд не дав оцінки тій обставині, що до суду звернулися з вимогою про стягнення коштів одразу троє осіб, одна з яких потім відмовилася від позову, проте, сума стягнення не була судом змінена. За обставинами, які наводилися позивачами та якщо б такі реально мали місце, кожен із трьох позивачів надавав би свою визначену частину позики і були б оформлені три розписки на відповідні суми, тоді як зазначення загальної суми якраз вказує на справжню природу коштів як засобу розрахунку не у позикових, а в корпоративних відносинах.

У розписці взагалі не вказано, що відповідачі повинні «повернути» борг, натомість вказано «виплатити», що відповідає дійсному характеру спірних правовідносин як корпоративних.

Позовну давність позивачі теж пропустили і таку належало б застосувати у випадку, коли б позов був дійсно доведений, чого, втім, не було.

Відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в позові (а.с. 8-10 т. 2).

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6, які апеляції підтримали, позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_8, позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9, які скарги не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості, доведеності фактів надання позивачами коштів у позику та порушення зобов'язання, що виникло з договору позики, відповідачами. Однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо зобов'язань і правочинів у редакції, чинній на час їх виникнення.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами для виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори, інші правочини та юридичні факти; зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (зокрема, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; цивільні права та обов'язки, що виникли з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов'язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу (ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 611, 612, 614, 622-625 ЦК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, пред'явленого до стягнення, його розмір доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний ризик і розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; кожна особа має право в порядку, встановленому цим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, реалізує право на судовий захист; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред'явлення вимог (право на позов), обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, 76-82 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи).

Сторонами у справах позовного провадження є позивач (позивачі) - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач (відповідачі) - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом; позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів; кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно; участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 32, 33 і ст. 42 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 50, 51 відповідних редакцій ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов'язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Встановлено, що 30.11.2011 була складена розписка такого змісту: «Я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов'язуємося виплатити борг ОСОБА_1, ОСОБА_15, ОСОБА_2 в сумі 44500 € до кінця червня 2011 року. Ця розписка надана нами і написана власноручно без побічного впливу, з власного волевиявлення. При невиконанні даного зобов'язання ми згодні відповісти по закону України в чому й розписуємося, 30.03.2011 (підпис) ОСОБА_10, 30.03.2011 (підпис) ОСОБА_3, 30.03.2011 свідок № 1 ОСОБА_11 АДРЕСА_1 (підпис), свідок № 2 ОСОБА_12 АДРЕСА_2. (підпис)», оригінал якої знаходиться на а.с. 128 т. 1 справи. Місце складання розписки в ній не зазначене, вказівки на факти передачі у відповідний момент, час коштів у позику ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_2, їх отримання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і/або вказівки на конкретне зобов'язання, з якого виник борг у сумі 44500,00 євро, документ не містить.

За приписами ЦК України:

сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 627 ч. 1, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1);

правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст. 207 ч.ч. 1, 2);

за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046);

договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ч.ч. 1, 2);

позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ч. 1).

Отже, договір позики є реальним правочином і дотримання його письмової форми забезпечує підтвердження факту укладання договору та факту передачі грошей позичальнику. Доказом укладання договору позики може бути розписка, видана позичальником, що засвідчує також факт отримання коштів від позикодавця, при цьому, має значення дійсна правова природа відповідного документу та правовідносин, які він відображає, безвідносно до назви (найменування) такого документа.

У справі, що розглядається, є істотним також те, що позов був пред'явлений трьома особами, які вказували, що є позикодавцями та визначили відповідачами двох осіб, яких вказали позичальниками. Оскільки у наданій на підтвердження пред'явлених позивачами вимог розписці не вказано на виникнення солідарного зобов'язання, солідарної вимоги кредиторів і солідарного обов'язку боржників (ст.ст. 541-543 ЦК України), слід виходити з того, що йдеться про право вимоги та зобов'язання відповідно кожного окремого кредитора і кожного окремого боржника. У разі, коли позика надається кількома позикодавцями кільком позичальникам і в договорі не застосовуються правила ст.ст. 541-543 ЦК України та не міститься відповідної вказівки (умов), а також не укладаються окремі договори щодо відповідних позик, істотними є умови договору про те, ким саме конкретно з позикодавців, у якому конкретно розмірі і кому конкретно надана відповідна позика чи її частина, у кого саме конкретно з позичальників, перед яким із позикодавців і в якому розмірі виникло відповідне зобов'язання, які умови його виконання тощо.

Тобто, правовідносини сторін повинні бути врегульовані гранично чітко, ясно, відповідно до їх дійсної природи, повинні бути зрозумілими для їх учасників, не повинні допускати множинного тлумачення, припущень і юридичної невизначеності. Лише в такому разі можливими є належні реалізація учасниками відповідних конкретно визначених правовідносин їх цивільних прав, виконання ними цивільних обов'язків, захист цивільних прав і законних цивільних інтересів. Цим вимогам закону документ, що його позивачі кваліфікують як договір позики, не відповідає.

Під час апеляційного розгляду справи представники позивачів підтвердили, що позивачі не пред'являли солідарної вимоги і ними не ставилося питання про солідарний обов'язок відповідачів, що, власне, відповідає підставам, наведеним у заяві. Тож відповідно до вимог цивільного і процесуального закону кожен із позивачів діє самостійно у цивільних і процесуальних відносинах. При цьому, представники позивачів дали суперечливі та взаємовиключні пояснення по суті справи і щодо правової позиції їх довірителів: представник позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_8 ствердив, що вимога позивачів не є солідарною, тому всі троє позивачів, які первісно пред'являли позов, виходили з того, що позика у рівних частках кожним із них надана відповідачам; ОСОБА_9 як представник ОСОБА_1 натомість зазначав, у т.ч., із посиланням на інформацію ОСОБА_5, якого він представляв раніше, що всі кошти, які були зазначені в розписці, належали ОСОБА_1, а ОСОБА_5 до цих грошей стосунку не має, тому й відмовився від позову.

Поза тим, що така правова позиція представників не відповідає тим підставам і обґрунтуванню, з яких пред'являвся позов, вона в усякому разі, по-перше, вказує на необґрунтованість пред'явлення позову передусім ОСОБА_5, а також на фактичну необґрунтованість вимог, пред'явлених ОСОБА_2, по-друге, жодним чином не усуває, а посилює суперечності щодо обставин, які підлягають доказуванню (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України): у кого з позивачів, на якій підставі і в якому розмірі виникло право вимоги, до кого саме з боржників, хто з останніх, у якому розмірі і перед ким саме з позивачів повинен відповідати коштами і т.ін.

Далі. 10.09.2015 адвокат ОСОБА_6, який на той час представляв інтереси ОСОБА_3 і ОСОБА_4, надав суду першої інстанції нотаріально посвідчену копію заяви ОСОБА_5, вчиненої 31.08.2015 і посвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим № 5741, адресованої Тячівському районному суду та усім, кого це стосується, про те, що договір позики із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не укладався, а розписка від 30.03.2011 на суму 44500,00 євро була написана цими особами йому, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за те, що вони переоформили на відповідачів свої права на бізнес по збиранню побутових відходів з населення, при цьому було домовлено також, що відповідачі отримають і автомобіль для збирання відходів (а.с. 114, 115 т. 1). У заяві зазначено, що ОСОБА_5 ніяких майнових претензій до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не має і в частині, що стосується його особисто, від вимог про стягнення коштів як боргу за позикою відмовляється, як відмовляється й від вимог за розрахунками щодо передачі бізнесу, оскільки визнає, що автомобіль не був переданий.

Суд першої інстанції ухвалою від 15.03.2016 закрив провадження в справі за вимогами, пред'явленими позивачем ОСОБА_5, тож прийняв відмову від позову визнавши її законною (ст. 174 ч.ч. 1-3 відповідної редакції ЦПК України). Втім, позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на ці обставини не зважили, у порядку, передбаченому ст. 31 ч. 2 чинної на час розгляду справи редакції ЦПК України не діяли, продовжували підтримувати вимоги з тих підстав і в тому обсязі, як вони були заявлені. Не діяв відповідно, зокрема, до ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2 цієї редакції ЦПК України і суд, який вирішив справу та задовольнив позов повністю без урахування і оцінки наведеного, не давши в рішенні і оцінки відповідним запереченням сторони відповідачів по суті спору.

Виходячи з наведеного, слід констатувати, що позивачами не було доведено як факту передачі коштів відповідачам, так і факту виникнення конкретного зобов'язання щодо кожного з відповідачів, а відтак, і наявності у кожного з позивачів визначеного права вимоги щодо відповідного конкретного зобов'язання. Тож не було доведено факту укладання із дотриманням вимог закону саме договору позики та відповідного врегулювання цього зобов'язання. Викладені вище обставини вже самі по собі виключали можливість задоволення позову зі стягненням заявленої суми з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Заперечуючи позов, відповідачі посилалися також на те, що дійсна природа відносин, які виникли між сторонами, пов'язується із їх участю у ТОВ «Екосіті» і ТОВ СП «Чисте місто», із тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 відступили відповідні права ОСОБА_3 і ОСОБА_4, у зв'язку з чим провадилися відповідні розрахунки. У справі наявні певні матеріали, що вказують на дії сторін зі зміни засновників у цих Товариствах у березні-квітні 2011 року, а також у 2015 році (а.с. 28-33, 79-98, 115-120 т. 1 та ін.), проте, жодні з них не пов'язують суму у 44500,00 євро із розрахунками у зв'язку з переходом корпоративних прав у конкретному Товаристві. У документах, наданих суду, такі розрахунки не відображені, даних про їх бухгалтерський, податковий облік немає, як, власне, і відсутні правові підстави для використання у таких розрахунках іноземної валюти (ст.ст.192, 533 ЦК України, інші норми законодавства).

За таких умов, дії обох сторін не відповідають принципу правової визначеності та належної урегульованості правовідносин, що між ними виникли, обидві сторони оперують недопустимими в доказуванні припущеннями, довільно інтерпретуючи факти, поняття і обставини без урахування їх дійсного зміїсту і взаємозв'язку. Водночас беручи до уваги, що доказування підстав і предмету позову є обов'язком саме позивача, який ініціював відповідний позов, і такі підстави, предмет не були обґрунтовані та доведені по суті, а заперечення відповідачів у частині відсутності власне позикового зобов'язання, невідповідності розписки правовій природі договору позики не були спростовані, підстав для стягнення з відповідачів коштів на користь позивачів немає і в позові належало відмовити.

Суд першої інстанції безпідставно визнав поважними причини пропущення позивачами позовної давності і поновив цей строк (ст. 267 ч. 5 ЦК України). Як випливає з матеріалів справи, позивачі пред'явили 26.03.2014 позов шляхом подання його до Хустського районного суду і ухвалою судді цього суду від 27.03.2014 було відкрито провадження в справі, однак, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 05.06.2014 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 цю ухвалу було скасовано, було констатовано відкриття провадження із порушенням правил територіальної підсудності справи, питання передано на новий розгляд до цього місцевого суду, де ухвалою судді від 27.06.2014 позовну заяву було їм повернено для пред'явлення до належного суду - за місцем проживання відповідачів у Тячівському районі Закарпатської області (а.с. 9, 51-62 т. 1).

Тобто, з огляду на ці обставини та на факт апеляційного розгляду в справі позивачам завчасно було відомо про неналежне пред'явлення позову і вони не були позбавлені можливості пред'явити його за відповідною територіальною підсудністю в межах позовної давності. Втім, до Тячівського районного суду позов був пред'явлений 05.08.2014, тобто, по спливу трирічної позовної давності, яку належить обчислювати з 01.07.2011 (ст. 257, ст. 261 ч. 1 ЦК України).

Некомпетентна реалізація позивачами їхніх цивільних і процесуальних прав та неналежне виконання процесуальних обов'язків не може давати їм жодних матеріально- чи процесуально-правових переваг перед відповідачами і не може розглядатися як поважна причина пропущення позовної давності та як підстава для поновлення такої.

Зважаючи на такі обставини, доводи сторони відповідачів про пропущення позивачами позовної давності правильні як такі. Однак, оскільки позов необґрунтований і недоведений по суті, у ньому належить відмовити саме з цих підстав, а не внаслідок спливу позовної давності.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляційні скарги відповідачів слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові про стягнення боргу відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності по суті.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити, рішення Тячівського районного суду від 1 грудня 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору: з ОСОБА_1 по 2009,71 грн на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_4 кожного; з ОСОБА_2 по 2009,71 грн на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_4 кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 1 березня 2018 року.

Судді