Номер справи 623/2299/17
Номер провадження 2/623/240/2018
РІШЕННЯ

іменем України

28 лютого 2018 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді: Одарюк М. П.

при секретарі: Костенко В.В.

за участю судового розпорядника: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу №623/2299/17 за позовом комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості , -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення площею 43,2 кв.м. по пр. Гагаріна, буд. 246 м. Харкова та актом обстеження системи теплопостачання об'єкту за № ОНОТ № 3582 від 06.02.2017 року, який знаходиться в м. Харків, пр. Гагаріна,246 встановлено, що система опалення споживача єдина з системою опалення житлового будинку по пр. Гагаріна,246. На момент обстеження в даних приміщеннях встановлені опалювальні біометалічні радіатори в кількості 4 шт (секцій 40 шт.). Відповідач, не укладавши договір на постачання теплової енергії, безпідставно отримує останню за рахунок позивача, яку позивач подає у централізовану систему опалення, де розташоване приміщення відповідача.

За період бездоговірного користування з 14.10.2011 року по 03.04.2017 року відповідачем безпідставно спожито теплової енергії на суму 74624,16 грн. У період з 01.10.2011 року по 03.04.2017 року відповідач за рахунок позивача користується тепловою енергією на потреби опалення без договору, тобто без достатніх підстав, тому позивач вважає згідно ст. ст. 1212,1213 ЦК України вартість спожитої теплової енергії в сумі 746247,16 грн. повинна бути відшкодована позивачу.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти позову, осилаючись на те, що законодавчі норми, які передбачають наявність договору купівлі продажу теплової енергії, обов'язковість укладення якого лежить як на споживачеві так і на теплопостачальній організації, виключають можливість застосування положень ст. ст. 1212,1213 ЦК України. Обставини справи та норми матеріального права свідчать про договірний характер правовідносин сторін, а тому відсутні підстави стверджувати про безпідставність отримання теплової енергії відповідачкою. Просить відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі та застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Вислухавши учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-5 в житловому будинку літ. « А-5», загальною площею 43,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. Гагаріна, буд. 246 на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 26.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 3679 ( а.с.8).

Згідно з приписами Закону України "Про теплопостачання", теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Права і обовязки виробників, виконавців, споживачів у сфері житлово-комунальних послуг встановлені Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-1У (з наступними змінами) «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до приписів пункту 3 статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв.

Згідно з пунктом 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Разом з тим, за приписами ч. 5,6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання - споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обовязок споживача житлово-комунальних послуг своєчасно укласти договір на постачання теплової енергії. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку (ст. 25 Закону).

За положеннями п.п. 24, 25 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово - комунального господарства.

Відповідно до акту обстеження № ОНОТ/3582 від 06.02.2017 року будинок № 246 за адресою м. Харків, пр. Гагаріна, в якому знаходиться нежитлове приміщення відповідача має централізовану систему опалення, яка є невідємною частиною будинку, Зазначене свідчить, про надходження теплопостачання до вищезазначеного будинку, що підтверджується актами підключення та відключення споживача від джерела теплової енергії (а.с. 49-60). Також вищезазначені акти підтверджують те, що відповідач є споживачем послуг постачання теплової енергії та отримує її в повному обсязі, що не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до матеріалів справи в опалювальний період 2011 - 2017 року здійснювалось постачання теплової енергії в нежитлові приміщення, загальною площею 43,2 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Гагаріна, 246.

Споживання теплової енергії відповідачем відбувалося за відсутності укладеного договору.

За період часу з жовтня 2011 року по лютий 2017 року відповідач безпідставно набув теплову енергію в кількості 63.26814 гкал. на суму 73493,95 грн, що підтверджується копією розрахунку № 17800-9143 від 03.04.2017 року ( а.с.21).

Вартість спожитої ним теплової енергії, котра була оплачена енергопостачальній компанії позивачем становить 13922,42 гривні ( а.с.106-108).

Зобов'язання, згідно із ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як визначено у статті 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Аналіз змісту ст. 1212, 1213 ЦК України показує, що положення цих статей не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.

Враховуючи відсутність між сторонами укладеного договору суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення боргу на підставі ст. 1212 та 1213 ЦК України.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 травня 2011 року по справі № 15/147/10, 3-38гс11.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням сум, сплачених відповідачкою за послуги з теплопостачання.

В запереченнях, поданих до суду, відповідачка просила застосувати до спірних відносин строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з позовом 26 вересня 2017 року і просить стягнути вартість теплової енергії за період з жовтня 2011 року по квітень 2017 року, тобто більше ніж за три роки, що не відповідає вимогам ст. 257 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 26.09.2017 року (а.с.3).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідачки з урахування строку позовної давності підлягає стягненню заборгованість за безпідставно спожиту теплову енергію за період з 20 жовтня 2014 року по квітень 2017 року.

Посилання позивача на необхідність вирахування початку спливу строків позовної давності з дати вимоги згідно ч.2 ст. 530 ЦК України судом не приймається до уваги, оскільки при підключенні споживачів до джерела теплової енергії з 2011 року підприємство позивача мало реальну можливість виявити факт подачі теплової енергії до нежитлових приміщень відповідача та бездоговірного споживання ним теплової енергії.

Із розрахунків позивача (а. с. 19) вбачається, що заборгованість відповідача за період з жовтня 2011 року по квітень 2017 року включно становить 74624,19 грн.

За період з жовтня 2014 року по квітень 2017 року заборгованість відповідача згідно розрахунку становить 44889,25 грн.

Вартість спожитої ним теплової енергії, котра була оплачена енергопостачальній компанії позивачем становить 13922,42 гривні ( а.с.106-108).

Отже, доведеною та такою, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 є заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 20 жовтня 2014 року по квітень 2017 року включно у сумі 30966,83 грн.

У відповідності до ч.3 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77,81, 141,430 ЦПК України, Законом України «Про теплопостачання», суд -

В и р і ш и в:

Позовні вимоги комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (р/р 2313 в ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», МФО 351823, ідентифікаційний код 31557119) вартість спожитої без достатніх підстав теплової енергії у розмірі 30966 ( тридцять тисяч дев`ятсот шістьдесят шість) гривні 83 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_1 на користь комунального підприємства « Харківські теплові мережі» (р/р 2313 в ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», МФО 351823, ідентифікаційний код 31557119) судовий збір у сумі 663 ( шістсот шістьдесят три) гривень 95 копійок.

В іншій частині відмовити в задоволенні позовних вимог.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 02 березня 2018 року.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М. П. Одарюк