АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 756/7487/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц/796/899/2018Головуючий у суді першої інстанції - Притула Н.Г. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Соколова В.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року про залишення позову без розгляду по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права на спільне майно подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.09.2017 позов залишено без розгляду (а.с. 117-120).

В апеляційній скарзі позивач просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки вона та її представникне з'являлись у судові засідання з поважних причин про що подавали до суду клопотання про перенесення розгляду справи, однак суд на вказане уваги не звернув. Крім того, зазначає, що суд безпідставно стягнув з позивача витрати на правову допомогу, оскільки вказані витрати документально не підтверджені та не доведені.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом міста Києва.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставності і необґрунтованості та просив ухвалу суду залишити без змін, оскільки вона постановлена з дотриманням вимог Закону.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник, які були повідомлені про час та місце розгляду справи, повторно не з'явились в судове засідання. Звертаючись до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи позивач та її представник не надавали належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного в клопотаннях. Одночасно вирішуючи питання компенсації судових витрат, суд керувався положенням ч. 3 ст. 89 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017).

Вказані висновки суду є законними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2015 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права на спільне майно подружжя (а.с. 3-6).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.07.2015 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 12.10.2015 (а.с. 31).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.01.2017 вищевказану цивільну справу було передано на розгляд до Шевченківського районного суду м.Києва (а.с. 86-87).

Судове засідання 13.06.2017 відкладено на 28.09.2017 у зв'язку із задоволенням судом клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи (а.с. 103).

У судове засідання 28.09.2017 позивач та її представник не з'явились. Представник ОСОБА_7 в заяві на адресу суду вказував про припинення угоди з ОСОБА_3 та просив не надсилати судові повістки на його адресу (а.с. 114).

28.09.2017 ОСОБА_3 в заяві на адресу суду просила відкласти розгляд справи у зв'язку з перебуванням представника на лікарняному (а.с. 115).

Частиною 3 ст. 169 ЦПК України (у редакції станом на дату постановлення ухвали суду) закріплено, що у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (у редакції станом на дату постановлення ухвали суду) суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач, яка була обізнана про час та місце розгляду справи, повторно (двічі підряд) не з'явилась в судове засідання. Крім того, звертаючись до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи позивач та її представник не надавали належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного в клопотаннях.

Цивільним процесуальним кодексом України (у редакції станом на дату постановлення ухвали суду) імперативно встановлено, що у випадку повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає заяву без розгляду. При цьому, закон жодним чином не пов'язує повторну неявку в судове засідання позивача з будь-якими об'єктивними факторами (поважними причинами) і не зобов'язує суд перевіряти причини повторної неявки та надавати їм відповідну оцінку з точки зору поважності.

Таким чином, законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з'явився в судове засідання (не залежно від причин неявки), так і відповідача, який у зв'язку з такою неявкою вимушений витрачати свої час та кошти. Так, для відповідача - це є залишення заяви без розгляду, а для позивача - це право на повторне звернення до суду з тим самим позовом (ч. 2 ст. 207 ЦПК України).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах вище аналізованих норм процесуального закону та матеріалах справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення витрат на правову допомогу спростовуються наступним.

Згідно з вимогами частин 1, 3 ст. 79 ЦПК України (у редакції станом на дату постановлення ухвали суду) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема й витрати на правову допомогу.

Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України (у редакції станом на дату постановлення ухвали суду) визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

У відповідності до ч. 3 ст. 89 ЦПК України (у редакції станом на дату постановлення ухвали суду) в інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 № 13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02.06.2011 № 3460-VІ «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01.01.2015.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 № 4191 -VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини 3 статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПКУкраїни (у редакції станом на дату постановлення ухвали суду).

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд першої інстанції надав належну оцінку документальному підтвердженню витрат на правову допомогу, навівши в ухвалі відповідні розрахунки, та керуючись ч. 3 ст. 89 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) правомірно стягнув з позивача на користь відповідачів понесені останнім, у зв'язку з пред'явленням до них позову, витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог процесуального закону, а тому суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року про залишення позову без розгляду по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права на спільне майно подружжя - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.В.Соколова

Повний текст постанови складений 01 лютого 2018 року.