Справа №471/760/17-ц 05.03.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 471/760/17-ц
Номер провадження 22-ц/784/352/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

05 березня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалене Братським районним судом Миколаївської області під головуванням судді Скарницької І.Б., в приміщенні того ж суду 19 грудня 2017 року об 11 годині 08 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10 травня 2006 року позивач є власником земельної ділянки, площею 8.8432 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Братської селищної ради Братського району Миколаївської області.

01 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав орендарю у строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку.

Проте, як на думку позивача, зазначений договір не відповідає вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не містить всіх істотних умов. Зокрема, у договорі не в повному обсязі зазначено відомості щодо об'єкту оренди, а саме: не зазначено кадастровий номер земельної ділянки та невірно вказано загальну площу орендованої земельної ділянки - 8.84 га, при тому, що її дійсна площа складає 8.8432 га.

Також, у спірному договорі не зазначено на підставі яких правовстановлюючих документів ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, відсутні дані про права та обтяження.

В договорі не обґрунтована нормативна грошова оцінка земельної ділянки, не визначено в якій кількості орендна плата сплачується в натуральній формі, а в якій кількості в грошовій, не передбачено умови перегляду орендної плати у зв'язку із інфляцією, не зазначено яким чином орендар сплачує податок на дохід від оренди земельної ділянки.

Договір не містить адреси учасників правочину, їх ідентифікаційні номери платників податків та паспортні дані, а також не містить акт передачі межових знаків на зберігання, як невід'ємну частину договору оренди землі.

Крім того, акт приймання-передачі земельної ділянки позивач отримала від відповідача лише у 2017 році, який оформлено неналежним чином, оскільки в ньому не зазначено дату передачі земельної ділянки.

Оскаржуваний договір оренди землі в порушення вимог законодавства не посвідчений нотаріально.

До того ж, договір зареєстровано у відділі Держкомзему Братського району Миколаївської області 07 листопада 2011 року реєстратором ОСОБА_5., хоча, Указом Президента України від 08 квітня 2011 року було створено Держземагенство, та відповідно, повноваженням щодо реєстрації земельної ділянки на той час були наділені саме територіальні органи Держземагенства, а реєстратор ОСОБА_5 не була співробітницею відділу Держземагентсва. Про державну реєстрацію договору в поземельній книзі Держземагенству взагалі нічого не відомо.

Посилаючись на викладені обставини позивач ОСОБА_2 просила суд визнати договір оренди землі віл 01 лютого 2011 року недійсним та зобов'язати ОСОБА_4 повернути належну їй земельну ділянку.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, та порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору оренди землі недійсним, оскільки він відповідає внутрішній волі сторін, укладений з дотриманням норм чинного законодавства та зареєстрований, в порядку, чинному на момент державної реєстрації договору.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області з такими висновками погоджується, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них та договором оренди земельної ділянки.

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, договори, які є одним з видів правочину, є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6,202,203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є дійсним, якщо:

- його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка його вчиняє, має необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасників є вільним і відповідає їх внутрішній волі;

- він вчинений у формі, встановленій законом й спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ч.1 ст.627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недотримання хоча б однієї із зазначених умов дійсності правочину може тягнути його нікчемність, з застосуванням відповідних правових наслідків, або слугувати підставою для визнання правочину недійсним у судовому порядку відповідно до положень ст.215 ЦК України.

Якщо правочин підлягає державній реєстрації, то він є вчиненим з моменту такої реєстрації.

Договір оренди земельної ділянки теж є правочином, а тому, сторони у ньому повинні дотримуватися зазначених правил і, крім того, положень Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями), в тому числі, і норм, що стосуються обов'язкового зазначення в договорі його істотних умов.

Так, відповідно до вимог ч.4 ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно із ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.14 Закону України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому, вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому передбаченої ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотної умови, застосуванню підлягає ст.15 даного Закону України в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, а не в момент його державної реєстрації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №6-162цс13.

За правилами ст.15 вищевказаного Закону України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) такими істотними умовами договору оренди землі є:

- об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

- строк дії договору оренди;

- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

- умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

- умови збереження стану об'єкта оренди;

- умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

- умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

- існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

- відповідальність сторін;

- умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, яка є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

З матеріалів справи, а саме Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку убачається, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 10 травня 2006 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 8.8432 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована в межах території Братської селищної ради Братського району Миколаївської області (а.с.20-22).

01 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено договір оренди землі, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському районі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 07 листопада 2011 року за № 00259 (а.с.14-15).

За умовами договору орендодавець передавала орендарю належну їй на праві власності земельну ділянку загальної площею 8.84 га, а той, в свою чергу, зобов'язався прийняти її в строкове платне користування протягом 49 років, зі щорічною сплатою орендної плати, в обумовленому сторонами розмірі та виді.

Відповідно п.9 та п.10 вказаного договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, що становить 2 294 грн. 59 коп. у рік, та обчислення розміру плати за землі здійснюється з урахуванням індексації.

У п.11 договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься в натуральній формі з 01 серпня по 31 листопада, в грошовій формі з 01 листопада по 31 грудня кожного року.

Згідно п.12 цього договору розмір орендної плати переглядається у разі зміни умов господарювання, передбачених договором; змін розмірів земельного податку; підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок індексації; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом.

У п.14 сторонами узгоджено, що у разі невнесення орендної плати у строки визначенні цим договором, справляється пеня у розмірі 0.02% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Умови повернення земельної ділянки орендарем орендодавцю передбачені у п.21 договору, відповідно до якого, після припинення дії договору орендар повертає орендодавцю земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим у якому він одержав її в оренду.

Пунктом 41 договору обумовлено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

Відповідно до п.44 договору, він набирає чинності після його державної реєстрації.

Обидві сторони обумовлений договір підписали, він пройшов державну реєстрацію 07 листопада 2011 року, та виконується сторонами (протилежного з матеріалів справи не встановлено).

Отже, перевіривши відповідність умов договору оренди від 01 лютого 2011 року вимогам ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», колегія суддів вважає, що в ньому зазначені істотні умови, передбачені цієї нормою закону в тій редакції, яка діяла станом на момент його підписання.

Так, згідно з п.п.1,2 договору в ньому визначено предмет та об'єкт оренди, якими є земельна ділянка загальною площею 8.84 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Братської селищної ради Братського району Миколаївської області

В позовній заяві позивач посилається на те, що площа земельної ділянки в договорі оренди землі зазначена в розмірі 8.84 га не збігається з вказаною в правовстановлюючому документі в розмірі 8.8432 га.

Разом з тим, на думку колегії суддів, вищезазначене не є підставою для визнання недійсним договору оренди, оскільки фактично в користування відповідача була передана земельна ділянка саме площею 8.8432 га, що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні апеляційної інстанції, вказуючи, що іншої земельної ділянки у неї не має.

Вимоги щодо зазначення кадастрового номеру земельної ділянки у договорах оренди землі внесені до абз.2 ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року №3613-УІ, тобто вже після укладення оспорюваного договору оренди, тому на час укладення договору зазначення в ньому кадастрового номеру не було обов'язком сторін.

Позивач також вказує на відсутність в договорі оренди такої істотної умови, як орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форми платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, такі ствердження суперечать змісту договору оренди, оскільки ці істотні умови викладені в п.п.9-14 цього договору у відповідності до формулювання, яке міститься в ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» та Типовому договорі оренди.

Щодо стверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що договір оренди землі має бути обов'язково нотаріально посвідчений, то вони суперечать спеціальному Закону України «Про оренду землі», згідно ст.14 якого на час підписання оспорюваного договору оренди землі передбачалась письмова форма такого договору, а нотаріальне посвідчення здійснювалось лише за бажанням однієї із сторін.

Решта умов договору оренди відповідає положенням ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі»: умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду (п.15, п.16 договору); умови збереження стану об'єкта оренди (п.17 договору); умови і строки передачі земельної ділянки в оренду (п.п.18-20 договору); умови повернення земельної ділянки орендодавцеві (п.21 договору); існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки (п.26 договору); визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини (п.32 договору); відповідальність сторін (п.п.41-42 договору).

До того ж, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотних умов, передбачених ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі таких умов, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15.

Районним судом вірно встановлено, що та частина істотних умов, про які зазначає позивач, міститься в договорі оренди землі, що дозволяє ідентифікувати предмет договору, та оскільки не встановлено порушення законних прав та інтересів позивача, то суд обґрунтовано вважав, що не має підстав для задоволення позову за вищевказаних обставин.

Доводи позивача про те, що відділ Держкомзему у Братському районі Миколаївської області не був наділеним повноваженнями щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно на день укладення договору оренди землі 01 лютого 2011 року між сторонами, та в цей час реєстрація повинна була здійснювалася Державним агентством земельних ресурсів, а тому договір оренди вважається недійсним, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами виходячи з наступного.

Відповідно до ст.125, ч.5 ст.126 ЗК України (в редакції, які діяли на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Аналогічні положення містяться і в ст.20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 13-6 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року №1021 (втратив чинність з 01 січня 2013 року), під час державної реєстрації земельної ділянки здійснюється державна реєстрація державного акта або договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводилась територіальними органами земельних ресурсів.

Отже, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року №1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів про право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі», Указу Президента України «Про Державне агентство земельних ресурсів України» від 08 квітня 2011 року №445/2011 станом на 07 листопада 2011 року функції державної реєстрації договорів оренди землі до 01 січня 2013 року виконували територіальні органи земельних ресурсів - Держкомземи, реорганізовані в Державні агентства земельних ресурсів, які були утворені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2011 року №974 «Про утворення територіальних органів Державного агентства земельних ресурсів», яка набрала чинності 26 вересня 2011 року. Державне агентство земельних ресурсів України є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів. Територіальні органи Державного комітету із земельних ресурсів реорганізовано шляхом приєднання до новоутворених територіальних органів Державного агентства земельних ресурсів, в тому числі шляхом реорганізації відділу Держкомзему у Братському районі Миколаївської області, який припинив свою діяльність 28 лютого 2013 року, у Відділ Держземагенства у Братському районі Миколаївської області.

Таким чином, договір оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва від 01 лютого 2011 року, укладений з додержанням вимог ст.125, ч.5 ст.126 ЗК України (в редакції, чинній станом на час укладення договору).

При цьому, ОСОБА_2 не надала жодного доказу, що її волевиявлення на укладання цього правочину не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, отже остання у такий спосіб розпорядилась земельною ділянкою, що належить їй на праві власності, передавши її в оренду відповідачу.

Також, колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що укладений між нею та ОСОБА_4 договір оренди є фіктивним.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Втім, відповідно до вимог ст.234 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наведених у п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», належних доказів на підтвердження фіктивності договору оренди не надано. До того ж встановлено, що позивач в установленому законом порядку надала, а відповідач прийняв в строкове платне користування обумовлену земельну ділянку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

За такого, районний суд правильно визначив характер спірних правовідносин й вірно застосував положення норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування або зміни судового рішення, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 06 березня 2018 року