Справа № 645/2650/17
Провадження № 2/645/226/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2018 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого-судді Бабкової Т.В.,

при секретарі судових засідань - Петленко І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,

представника Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - Голубової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України на постійне місце проживання без згоди батька, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

встановив:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, узагальнені доводи інших учасників справи.

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на виїзд за кордон на постійне проживання до країни Ізраїль за відсутності та супроводу батька, ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона проживала разом з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2015 році, ще під час спільного проживання з відповідачем, вони прийняли рішення емігрувати до Ізраїлю. Але з березня 2016 року і по теперішній час припинили спільне сімейне проживання з відповідачем. Позивач вказує, що її переїзд з дитиною на постійне місце проживання до Ізраїлю буде корисним для їх малолітнього сина, дасть змогу отримати якісну освіту, знайти в подальшому достойне місце в житті. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням добровільно надати можливість їй з сином емігрувати до Ізраїлю, але відповідач позитивно не реагував на її прохання.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 11.09.2017 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що з березня 2016 року стала мешкати окремо від ОСОБА_4, причиною до того стало застосування з його боку психічного та фізичного насильства в сім'ї по відношенню до неї. Дитина залишилася проживати разом з нею. Відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання сина, проте така допомога носила не регулярний характер, а її розміру було вкрай не достатньо для забезпечення необхідних потреб дитини. Позич має єврейські коріння, виховує дитину в дусі поваги до традицій цього народу, ОСОБА_7 навчається в середній школі з поглибленим вивченням івриту та історії єврейства. Відповідно до законодавства держави Ізраїль позивачка має можливість переїхати разом із сином на постійне місце проживання до Ізраїлю, що, на її погляд, буде корисним для їх малолітнього сина, дасть йому змогу отримати якісну освіту, знайти в подальшому достойне місце в житті. Крім того, мати позивачки на теперішній час тяжко хворіє, отримавши можливість переїхати на проживання до Ізраїлю вона має шанс на кваліфіковане лікування.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі договору № 21-АЮ про надання правової допомоги від 25.09.2017 року, заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. Зокрема, позивач не довела, що після переїзду до Ізраїлю вона буде забезпечена роботою та стабільним і достатнім доходом, якій дасть їй можливість утримувати дитину. Жодного доказу джерела отримання доходів в Ізраїлі позивачем не надано. Позивачем не надано жодного доказу щодо зарахування дитини до навчального закладу в іноземній державі. Немає доказів того, що держава Ізраїль надала запрошення для переїзду на постійне місце проживання ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина. Немає доказів того, що Україна надала дозвіл на виїзд на постійне місце проживання позивачу та неповнолітній дитині. Таким чином, внаслідок виїзду дитини за межі України на постійне місце проживання, відповідач буде позбавлений можливості брати участь у вихованні сина та особистого спілкування з ним. Поряд з цим, просили врахувати, що відповідач також має права на спілкування та участь у вихованні неповнолітнього сина, на теперішній час позивачка позбавила його такої можливості, з приводу чого ОСОБА_4 подано до суду позов щодо усунення перешкод у вихованні сина та встановлення відповідного порядку участі батька у вихованні сина, спір ще не вирішений, а переїзд да іншої держави, з якою, доречи, в України відсутні відповідні міжнародні договори про правову допомогу, ускладнять та остаточно позбавлять ОСОБА_4 його батьківських прав. Крім того, ОСОБА_4 зазначив, що не заперечує проти обізнаністю дитини своїми історичними коріннями, в той же час дитина хрещена за православними християнськими обрядами, та після досягнення повноліття буде мати можливість на власну думку та вільний вибір своєї релігії, місця проживання та місця навчання.

Представник Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - Голубова О.С., яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Під час вирішення справи судом була вислухана особиста думка дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який пояснив суду, що навчається у середній школі, де навчає іврит та історію Ізраїлю, зі слів друзів та матері знає, що жити в Ізраїлі краще, хоча мати і працює на двох роботах, але все ж таки їй не вистачає коштів, щоб придбати, все що він бажає, цього можна усунити переїхавши до Ізраїлю, а тому він цього бажає, на батька він ображається, за те, що він образив маму.

Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі.

22.11.2017 року на адресу суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_2 про допит в якості свідка неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без присутності батька, ОСОБА_4

22.11.2017 року на адресу суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_2 про долучення до матеріалів справи медичної документації щодо стану захворювання її матері ОСОБА_8

Встановлені судом обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Вони є батьками неповнолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3, видане 03.06.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції).

За обопільною згодою сторони припинили спільне сімейне проживання, мешкають окремо, неповнолітня дитина мешкає разом з позивачкою ОСОБА_2

ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянами України, що підтверджується відповідно їхніми паспортами, мають на Україні постійне місце проживання та забезпечені житловими умовами.

Неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, здобуває в Україні середню освіту.

Відповідач не заперечує проти проживання сина зі своєї матір'ю, проте згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання за меж України не надає, оскільки в такому випадку він буде позбавлений можливості спілкуватися з дитиною і брати участь у її вихованні, з боку матері не доведено, що умови проживання дитини в державі Ізраїль будуть забезпечувати належній рівень забезпечення, утримання та виховання дитини.

Норми права, що підлягають застосуванню.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 , виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи.

На теперішній час батьками неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за обопільною згодою було погоджено місце проживання дитини разом з його матір'ю - ОСОБА_2, громадянкою України, яка має в Україні зареєстровано у встановленому порядку місце проживання.

На підтвердження цього сторонами 21.11.2016 року було посвідчено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та участь у вихованні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В., а.с.24-27. Вказаний договір на теперішній час є чинним.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, внаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

На теперішній час між сторонами триває судовий спір щодо визначення порядку участі батька неповнолітнього ОСОБА_7, який проживає окремо, щодо участі у його вихованні.

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України ОСОБА_7 разом з його матір'ю ОСОБА_2 на постійне місце проживання до Ізраїлю без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем не надано доказів щодо належних умов проживання малолітнього сина в іншій країні (зокрема, в матеріалах справи відсутній акт обстеження помешкання, у якому буде проживати неповнолітня дитина, складений компетентними органами країни проживання та легалізований у передбаченому законом порядку національними органами); не надано суду доказів щодо джерела отримання доходів в Ізраїлі позивачем, не надано запрошення до країни Ізраїль для переїзду на постійне місце проживання ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина. Позивачем не надано жодного доказу щодо зарахування дитини до навчального закладу в іноземній державі.

Відсутність вказаних даних позбавляє суд можливості об'єктивно встановити чи може зміна місця проживання житини в іншій державі завдати психологічної травми та нормальному фізичному, духовному і моральному розвитку дитини.

Як встановлено в судовому засіданні ані сама позивачка, ані неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, особисто жодного разу не відвідували державу Ізраїль.

Посилання ОСОБА_2 на те, що рівень її життя та її дитини під час постійного проживання у державі Ізраїль буде значно вищім ніж зараз, носять ймовірних характер.

З врахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання без згоди та супроводу батька до держави Ізраїль підлягають залишенню без задоволення.

Судові витрати.

Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, понесені стороною позивача судові витрати покладаються на позивача, якому відмовлено в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-81, 256, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 7, 141, 153 СК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п.п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд на постійне проживання за межі України неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до держави Ізраїль без згоди та супроводу батька - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2

Третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, адреса місцезнаходження, м. Харків, вул. Чернишевського, 55.

Повне судове рішення складено 03 березня 2018 року.

Суддя Т.В. Бабкова