Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 357/14737/15-ц

провадження № 61-2600 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Лащенка В. Д., Кашперської Т. Ц., від 7 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ужовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні приміщеннями житлового будинку шляхом виселення та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 29 жовтня 2013 року він є власником 17/100 частки житлового будинку АДРЕСА_3. За життя колишнього власника ОСОБА_8, який помер 7 жовтня 2014 року, у квартиру АДРЕСА_1, вселився відповідач ОСОБА_3, який добровільно відмовляється звільнити приміщення та перешкоджає позивачеві вселитися та користуватися своєю власністю.

У зв'язку з цим та з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою

АДРЕСА_4, усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення та вселити позивача в зазначене житло.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 квітня 2016 року позов задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_4, вселено ОСОБА_2 у вказану квартиру. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що є власником 17/100 частки житлового будинку, має складнощі у здійсненні своїх прав власника у зв'язку з проживання у спірній квартирі № 1 відповідача ОСОБА_3, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 проживає у спірному будинку на підставі договору найму, укладеного із співвласником житлового будинку ОСОБА_5, ще до набуття позивачем прав на вищевказану частину житлового будинку, крім того свіласникам не виділялись в натурі приміщення відповідно до розміру їх часток.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 7 липня

2016 рокурішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 6 квітня 2016 рокускасовано в частині позовних вимог про виселення ОСОБА_9 Позовні вимоги в цій частині задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні правом власності квартирою АДРЕСА_4 шляхом виселення ОСОБА_9 без надання іншого житла. В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що відповідач не укладав договір найму ні з колишнім власником зазначеної квартири ОСОБА_8 ні з власником ОСОБА_2, тому правові підстави для проживання ОСОБА_9 у вказаній квартирі відсутні.

9 серпня 2016 року представник ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив належним чином обставин справи та не перевірив доводів відповідача про те, що він був членом сім'ї власника частини будинку та вселився у вищевказаний будинок у 1998 році за її згодою.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 29 квітня 1987 року співвласники житлового будинку

АДРЕСА_5 ОСОБА_10., ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_13. та ОСОБА_14. уклали між собою договір користування вищевказаним житловим будинком, який було посвідчено нотаріально.

Відповідно до технічного паспорта житловий будинок АДРЕСА_6 фактично поділений на квартири, позивачу ОСОБА_2 належить квартира № 1, ОСОБА_7 - квартири № 2, 4,

ОСОБА_5 - квартира № 3, ОСОБА_6 - квартира № 5.

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_6 належить на праві спільної часткової власності позивачу

ОСОБА_2 - 17/100 частки та третім особам: ОСОБА_5 - 3/10 частки, ОСОБА_6 - 17/100 частки, ОСОБА_7 - 73/200 частки. Загальна площа житлового будинку - 306,60 кв. м, житлова - 176,40 кв. м, господарські будівлі та споруди: погріб, гараж, сарай, огорожа, вимощення, хвіртка.

Позивач набув право власності на 17/100 частки житлового будинку АДРЕСА_7 загальною площею

44.5 кв.м з відповідною частиною господарських будівель та споруд на підставі договору дарування частини житлового будинку, укладеного з ОСОБА_8

9 жовтня 2013 року.

У квартирі АДРЕСА_8 зареєстрований позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 9 лютого 2016 року знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Встановлено, що 20 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір найму частини житлового АДРЕСА_2 загальною площею 44,50 кв. м, що позначена на плані цифрами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, строком на десять років до 20 квітня 2023 року (а. с. 104-109).

Встановлено, що на час укладання договору найму власником спірної квартири № 1 був батько позивача ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Відповідач

ОСОБА_3 вселився в цю квартиру за життя попереднього власника

ОСОБА_8 з його згоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням, а також вимоги щодо вселення в зазначену квартиру, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статей 319, 356, 358 ЦК України, дійшли до правильного висновку, про те, що позивач є власником 17/100 частки житлового будинку, яка виділена у квартиру № 1, ОСОБА_3 чинить перешкоди йому у здійсненні права користування майном, а тому такі вимоги є обґрунтованими.

Апеляційний суд, задовольняючи вимоги про виселення ОСОБА_3 вірно виходив з того, що 29 квітня 1987 року співвласники спірного будинку в письмовій форму, нотаріально засвідчили договір користування будинком, виділивши кожному із співвласників квартири в натурі, та надавши кожній квартирі номер.

При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що ОСОБА_3 не укладав договір найму квартири № 1 з ОСОБА_8 чи ОСОБА_2, а посилання відповідача про укладення договору найму спірної квартири з ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 є власником іншої квартири АДРЕСА_9

Враховуючи те, що висновки суду відповідають встановленим у справі обставинам, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк