Справа № 366/2899/17
Провадження № 2/366/98/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року смт.Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі: судді Корчкова А.А., за участю секретаря судового засідання Євтушенко В.Д., а також осіб, які беруть участь у справі:відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2017 року позивач звернувся з позовом до суду в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 35895, 59 грн. за кредитним договором від 16.09.2011 року № б/н.

Іванківський районний суд Київської області 23.10.2017 року виніс заочне рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнив повністю.

13 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Іванківського районного суду Київської області від 23.10.2017 року, пояснюючи це тим, що вона не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, позивач надав суду неналежні докази, а також звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності. Дана заява була прийнята судом, заочне рішення скасовано і призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила суд відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі.

Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в судове засідання не зявився, надіслав до суду свої заперечення в якому просив позов до ОСОБА_1 задовольнити.

Суд, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що 16.09.2011 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який складався із заяви останньої, Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та ОСОБА_2 банку. За цим договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідачу на платіжну картку грошові кошти в розмірі 2000, 00 грн. у вигляді кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості від 31.07.2017 року, ОСОБА_1 з 10.07.2014 припинила сплату коштів із погашення кредиту, у зв'язку з чим не виконала своїх зобов'язань за вказаним договором, внаслідок чого в неї перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 31.07.2017 виникла заборгованість у сумі 35 895, 59 грн., яка складається з наступного: 1 523, 42 грн. - заборгованість за кредитом; 28 426, 22 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 760, 45 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф, 1 685, 50 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст.79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

За умовами статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стосовно правової оцінки договору суд приходить до наступних висновків.

Матеріали справи свідчать про укладення Договору кредиту між ОСОБА_2 та громадянкою ОСОБА_1 16.09.2011 року № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Однак, при цьому суд вважає недоведеним твердження та доводи позивача про те, що до складу договору входять крім заяви (анкети-заяви) ряд інших документів, а саме Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та ОСОБА_2 (всі документи, крім самої заяви, викладені на сайті позивача) зважаючи на такі підстави.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотною умовою кредитного договору є розмір наданих кредитодавцем коштів.

У Анкеті-заявці про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 16.09.2011 року, графа, де має бути вказано розмір бажаного кредитного ліміту по платіжній картці, не заповнена. При цьому, у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льготного періоду» від 16.09.2011 року та в Умовах і правилах надання банківських послуг конкретного розміру кредитного ліміту не встановлено.

З вищевказаного можна зробити висновок, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Усупереч цим нормативно-правовим вимогам Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та ОСОБА_2 на положення яких позивач посилається у своєму позові не містять підпису відповідача. При цьому суду не надано доказів того, що саме ці документи якимось чином повязані із заявою (заявою-анкетою) оформленою та підписаною відповідачем, або що саме ці документи мав на увазі відповідач, підписуючи заяву банку. Відповідно, за наявних у матеріалах справи доказів, також неможливо встановити чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Дана позиція суду ґрунтується та відповідає висновкам, викладених у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017року та від 11 березня 2015року

Позивачем надано до суду розрахунок заборгованості та виписку по рахунках. При цьому, в межах наявних у справі документів, не можна стверджувати про наявність належним чином оформлених домовленостей щодо порядку нарахування процентів та застосування штрафу. Оскільки всі подані позивачем розрахунки, ґрунтуються на Умовах та правилах надання банківських послуг та Правилах користування платіжною карткою, які не повязані із заявою (та заявою анкетою) дані розрахунки не можна вважати належним доказом, який дає визначеність щодо точної суми заборгованості відповідача.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, право на подачу позову до суду у позивача виникло в липні 2014 року, оскільки останнє поповнення позивачем карткового рахунку для погашення заборгованості було здійснене 02 липня 2014 року (остання операція з карткою), що вбачається з наданого банком Розрахунку а також Виписки по рахунку. Натомість ПАТ «КБ Приват Банк» подало позов до суду 13 вересня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові № 127цс14 від 22.10.2014 року, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Разом з тим, суд не бере до уваги посилання позивача на п. 1.1.7.31 Умов договору, відповідно до якого строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, виходячи з наступного.

Так, дійсно позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В даному випадку Умови та правила надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в пятдесят років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника від 16.09.2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Аналогічні правові позиції викладені в рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13), від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13) та від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15).

Згідно ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ухвалюючи заочне рішення суд не міг застосувати положення ст. 267 ЦК України, оскільки, стороною у спорі не було заявлено про це.

Враховуючи те, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов кредитного договору, позивачем не надано достатніх та належних доказів для задоволення позову, а також, враховуючи, що строк позовної давності на момент звернення позивача до суду сплив, суд приймає рішення відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 95, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16.09.2011 року № б/н - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду Апеляційної інстанції.

Суддя А.А. Корчков