Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/10218/17
Номер провадження 22-ц/796/1757/2018
Головуючий у суді першої інстанції Н.А. Чех
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
21 лютого 2018 року місто Київ

Номер справи 755/10218/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Поливач Л.Д. (суддя - доповідач)

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

секретаря судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Комунальне підприємство «Дарницьке лісопаркове господарство»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року, ухваленого у складі судді Чех Н.А. в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва о 12 год. 23 хв. (інформація про дату складення повного рішення не зазначена).

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, уточненому у подальшому, до КП «Дарницьке лісопаркове господарство», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, несвоєчасний розрахунок та стягнення моральної шкоди. Мотивував тим, що з 20.02.2006 року він працював на посаді інженера з нагляду за будівництвом в КП «Дарницьке лісопаркове господарство». 12.08.2015 року його було госпіталізовано у денний стаціонар, де він перебував на лікуванні по 28.08.2015 року. Вже після виходу на роботу 31.08.2015 року він дізнався про те, що звільнений із займаної посади через прогули без поважних причин з 13 по 19 серпня 2015 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказом підприємства від 19.08.2015 року дні 13.08.2015року, 14.08.2015року, 17.08.2015року, 18.08.2015року 19.08.2015 року визнано прогулами без поважних причин. Зазначені накази були визнані незаконними у судовому порядку та у подальшому були скасовані КП «Дарницьке лісопаркове господарство», а його поновлено на посаді з 26.08.2015 року, виплачено середній заробіток у розмірі 52540,28 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. 28.10.2016 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України наказом № 381-к його було звільнено з роботи. Згідно проведеного розрахунку Підприємством була виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 року по 30.05.2016 року, а розрахунок за період з 30.05.2016 року по 21.10.2016 року за час вимушеного прогулу з ним проведено не було. Вважає, що за період з 30.05.2016 року по 21.10.2016 року відповідач повинен був виплатити йому 35914,56 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 6877,13 грн. компенсації за невикористану відпустку тривалістю 13 календарних днів. За затримку розрахунку при звільненні просив стягнути з відповідача за період з 28.10.2016 року по 01.07.2017 року за 173 робочих дні 96146,27 грн., компенсацію втрати частини доходів за період з 26.08.2015року по 01.01.2017року у розмірі 10057,00 грн. А також просив стягнути з відповідача на його користь упущену вигоду за період з 26.08.2015 року по 21.10.2016 року в сумі 13390,42 грн. Всього просив стягнути з відповідача на його користь 162 385,38 грн., а також моральну шкоду у розмірі 21088,00 гривень.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити зазначені позовні вимоги. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди не оскаржує.

В обґрунтування зазначив, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Суд безпідставно відмовив йому у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди, оскільки з ним не було проведено розрахунок за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2016 року по 21.10.2016 року., відповідач не сплатив йому компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки, а відповідно, не провів з ним остаточного розрахунку при звільненні, а тому підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. У зв'язку з тим, що відповідач не здійснив усі передбачені законом виплати, порушив строки певних видів виплат, він втратив частину доходу у розмірі 10057,00 грн. за період з 26.08.2015 року по 01.07.2017 року. У апеляційній скарзі навів розрахунки сум, які підлягають стягненню з відповідача на його користь. Вважає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції допустив порушення вимог ст. 213 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року).

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу та просив задовольнити її з викладених підстав.

Представник відповідача Саврук С.М. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди позивачем не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції у відповідності вимог ч.1 ст. 367 ЦК України не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, з 20 лютого 2006 року позивач працював в КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на посаді інженера з нагляду за будівництвом відповідно до Наказу №47-к від 20.02.2006 року.

Наказом № 295- к від 26.08.2015 року позивача було звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин за період з 13.08.2015 року по 19.08.2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зокрема, наказом № 269-К від 06.08.2015 року було оголошено ОСОБА_3 догану. Наказом № 287-к від 19.08.2015 року дні 13.08.2015 року, 14.08.2015 року, 17.08.2015 року, 18.08.2015 року, 19.08.2015 року було визнано прогулами ОСОБА_3 без поважних причин.

Вважаючи такі накази підприємства та звільнення незаконними, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про скасування наказів, стягнення моральної шкоди. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року було частково задоволено позов ОСОБА_3 до КП «Дарницьке лісопаркове господарство» про скасування наказів про оголошення догани, звільнення, стягнення моральної шкоди. Скасовано накази директора КП «Дарницьке лісопаркове господарство» ОСОБА_6 № 269-к від 06.08.2015 року про оголошення догани провідному інженеру з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» ОСОБА_3; № 287-к від 19.08.2015 року про визнання робочих дні 13.08.2015 року, 14.08.2015 року, 17.08.2015 року, 18.08.2015 року, 19.08.2015 року прогулами ОСОБА_3 без поважних причин; №295-к від 26.08.2015 року про звільнення провідного інженера з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_3 на посаді провідного інженера з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» з 26.08.2015 року. Стягнуто з КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 65156,74 грн., моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року було змінено в частині скасування наказів директора КП «Дарницьке лісопаркове господарство» ОСОБА_6 №369-к від 06.08.2015 року про оголошення догани провідному інженеру з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство», № 287-к від 19.08.2015 року про визнання робочих днів 13.08.2015 року, 14.08.2015 року, 17.08.2015 року, 18.08.2015 року, 19.08.2015 року прогулами ОСОБА_3 без поважних причин, №295-к від 26.08.2015 року про звільнення провідного інженера з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» ОСОБА_3 та стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Накази директора КП «Дарницьке лісопаркове господарство» ОСОБА_6 № 369-к від 06.08.2015 року про оголошення догани провідному інженеру з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство», № 287-к від 19.08.2015 року про визнання робочих днів 13.08.2015 року, 14.08.2015 року, 17.08.2015 року, 18.08.2015 року, 19.08.2015 року прогулами ОСОБА_3 без поважних причин, №295-к від 26.08.2015 року про звільнення провідного інженера з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» ОСОБА_3 визнано незаконними, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшено з 65156,74 грн. до 52540,28 грн. В решті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року залишено без змін.

На виконання судових рішень КП «Дарницьке лісопаркове господарство» наказом №372-к від 21.10.2016 року було скасовано накази №369-к від 06.08.2015р., № 287-к від 19.08.2015р., № 295-к від 26.08.2015р., поновлено позивача на роботі, виплачено йому 52540,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.08.2015р. по 30.05.2016р. та 1000,00 грн. моральної шкоди.

У подальшому, ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади з 28.10.2016 року згідно п.1. ст. 36 КЗпП України згідно Наказу № 379-к від 28.10.2016р. та Наказу №381-к від 28.10.2016р. позивачу при звільнені було виплачено заробітну плату за період з 21.10.2016 року по 28.10.2016р. в розмірі 2055,30 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в кількості 57 днів за період часу з 20.02.2014р. по 28.10.2016р. в розмірі 10393,21 грн.

Вказані обставини були достеменно встановлені судами, повністю узгоджуються із матеріалами справи та сторонами в цій частині не оспорюються.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2015 року по 21.10.2016 року, а саме за період затримки виконання рішення суду про визнання наказів незаконними та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що передбачено ст. 236 КЗпП України, ОСОБА_3 обґрунтував свої вимоги положеннями статті 235 КЗпП України, пред'явивши не заяву в порядку визначеному ст.236 КЗпП України, а подавши самостійну позовну заяву до суду.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення рішення при наявності доказів, підстав у випадку невиконання судового рішення про поновлення на роботі, особа може звернутися до суду, який розглянув справу про поновлення на роботі з відповідною заявою на підставі ст.236 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, нормами Кодексу законів про працю передбачені випадки стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, у разі поновлення на роботі вирішується питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, (ст.235 КЗпП України), та оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника (ст.236 КЗпП України).

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Згідно із ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена норма права є спеціальною та регламентує порядок додаткового нарахування судом, який ухвалив рішення про поновлення працівника на роботі, середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення.

За правилами ст.235 КЗпП України вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розглядаються одночасно з прийняттям рішення про поновлення працівника на роботі.

У даному випадку, питання про поновлення працівника на роботі було вирішено 30 травня 2016 року, з приводу чого судом було ухвалено відповідне рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що позовна вимога ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пов'язана саме з вимогами передбаченими положеннями статті 236 КЗпП України, яка визначає інший порядок розгляду справи цього питання, не в позовному провадженні.

Як вбачається, позивачем не було заявлено уточнень з приводу зміни норми матеріального права, на підставі якої ним було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період затримки виконання рішення суду про скасування наказів та стягнення середнього заробітку, з 30.05.2015 року по 21.10.2016 року із ст. 235 КЗпП України на ст. 236 КЗпП України.

Відтак суд першої інстанції був позбавлений можливості задовольнити в даній частині позовні вимоги на підставі ст.235 КЗпП України.

Суд вірно вважав, що середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, не входить до складу заробітної плати в розумінні ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Так, відповідно до ст. 94 КЗпП України - заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» та складає основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Отже, виплата заробітної плати та її складових обумовлена фактичним виконанням роботи.

Однак, із матеріалів справи вбачається та було встановлено судом, що ОСОБА_3 у період з 30.05.2016 року по 21.10.2016 року не виконував будь - якої роботи на підприємстві.

Таким чином, законним та обґрунтованим є висновок суду у тому, що нарахування та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі не залежить від змісту та обсягу виконаної працівником роботи, не входить до складу гарантійних та компенсаційних виплат, які обумовлені заходами заохочення, матеріальною допомогою або відшкодуванням працівнику додаткових витрат чи не використанням часу відпочинку, відтак відсутніми є критерії за яким середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, відноситься до складу заробітної плати.

Також вірним є висновок суду першої інстанції у тому, що період з 30.05.2016 року по 21.10.2016 року є періодом вимушеного прогулу позивача у зв'язку із затримкою виконання рішення про фактичне поновлення на роботі (визнання наказів незаконними, що було підставою для поновлення позивача на роботі), а тому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» цей період не може враховуватися до стажу роботу, що дає право на щорічну основну відпустку, оскільки не є часом оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням.

Так, відповідно до cт. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується також час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Тобто, вимушений прогул спричинений незаконним звільненням та вимушений прогул спричинений затримкою виконання рішення про поновлення на роботі мають відмінну правову природу. Зарахування часу вимушеного прогулу у зв'язку і затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку чи щорічну додаткову відпустку не передбачено Законом України «Про відпустки» та КЗпП України.

Разом з тим, матеріали справи містять належні докази на підтвердження того, що при звільненні позивачу було виплачено відповідачем належні йому на день звільнення виплати, у тому числі і компенсацію за невикористані 57 днів щорічних відпусток за період часу з 20.02.2014 року по 28.10.2016 рік у розмірі 10393,21 грн. відповідно до наказів № 379-к та № 381-к від 28.10.2016 року. Відтак порушень відповідачем допущено не було.

Що стосується позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати з урахуванням індексації, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003р. №1078).

Отже, виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час невиконання рішення суду з урахуванням індексації суперечить Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини ходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об'єкти виплат, що підлягають індексації, значені виплати повинні носити, зокрема, постійний характер, а не разовий.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частин.

Хибними є твердження ОСОБА_3 щодо наявності законних підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 26.08.2015 року по 01.07.2017 рік, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Отже, передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - Кодексом законів про працю України.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням викладених та встановлених апеляційним судом обставин, вважає, що у даному випадку правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення в частині його оскарження, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його оскарження відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в частині оскарження з підстав, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 01 березня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна