Справа № 301/1512/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду ухваленого 22 серпня 2017 року головуючим суддею Золотар М.М. за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_4, де треті особи без самостійних вимог на предмет спору Іршавський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд з даним позовом, який обґрунтовано тим, що на виконанні у Іршавському відділі ДВС ГТУЮ у Закарпатській області знаходиться виконавчий напис №898 від 23.06.2017 року зроблений приватним нотаріусом Іршавського РНО ОСОБА_4 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2В, суми у розмірі 18252,30 Євро, що еквівалентно 530 580 грн. Вважає, що вказаний виконавчий напис має бути визнано таким, що не підлягає виконанню, оскільки сума боргу не є безспірною. У самому виконавчому написі не зазначено на підставі яких документів його здійснено та не підтверджено безспірність заборгованості.

Рішенням Іршавського районного суду від 22 серпня 2017 року даний позов задоволено. Визнано виконавчий напис, що вчинений 23.06.2017 року приватним нотаріусом Іршавського РНО ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 18252,30 Євро, що еквівалентно 530 580 грн., зареєстрований в реєстрі за №898, таким, що не підлягає виконанню.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування обставин справи; невідповідність висновків суду обставинами справи; порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 11.03.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір позики згідно умов якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 306000 грн., що еквівалентно сумі 30000 Євро, та зобовязався їх повернути до 01.03.2017 року (а.с.10).

23 червня 2017 року, приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис за № 898, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 невиплачені в строк на підставі договору позики від 11.03.2013 року грошові кошти в розмірі 18252,30 Євро, що еквівалентно 530580 грн. сума позики, строк якої настав 01.03.2017 року (а.с.6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд виходячи з наступного.

Як зазначено в ч. 1 ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення у цивільному судочинстві.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого предявити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

А згідно частин 1 і 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» предявлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК. У разі якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої предявлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за результатами розгляду суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ст. 1 Закону № 3425-XII, нотаріат це система органів і посадових осіб, на які покладено обовязок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обовязків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обовязків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

У п. 16 Постанови ВССУ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначено, що спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Вказане свідчить про те, що саме ОСОБА_2 як стягувач повинен залучатися в даній справі у якості відповідача, а не приватний нотаріус.

Предявляючи позов, позивач в якості відповідача зазначив лише приватного нотаріуса Іршавського РНО ОСОБА_4. Сам же стягувач ОСОБА_2 залучений до участі в справі лише в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, обсяг процесуальних прав якої значно вужчий ніж у відповідача.

Як передбачено п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обовязки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Тобто, даний позов предявлено до неналежного відповідача, що є безумовною підставою для відмови в його задоволенні.

При цьому в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи, співвідповідачів у порядку ст. 51 ЦПК України, а відтак, виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 374 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, та ухвалити по даній справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн., понесений останнім за подачу апеляційної скарги.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 12, 13, 51, 141, 374, 376, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду від 22 серпня 2017 року, скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову до приватного нотаріуса Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_4, де треті особи без самостійних вимог на предмет спору Іршавський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 704 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді