Справа №442/5237/16-ц
Провадження №2/442/96/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2018 року

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гарасимків Л.І.,

з участю секретаря Петрів В.М.

за участю прокурора - Подолячек С.

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачів - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

представника відповдіача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби у Дрогобицькому районі, Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчиненого кримінального правопорушення,-

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до Управління Державної казначейської служби у Дрогобицькому районі, Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчиненого кримінального правопорушення.

Свій позов обгрунтовує тим, що 05 червня 2012 року державним виконавцем Лютик Христиною Володимирівною, відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайоиного управління юстиції, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №32938979, в якій було постановлено: Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 - 210456,50 гри. матеріальної та моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 200000 грн. моральної шкоди; Боржнику був наданий термін для добровільного виконання постанови до 13 червня 2016 року. Але на сьогоднішній день зі сторони ОСОБА_7 не надійшло до них жодної копійки. Як вбачається із матеріалів справи, у засудженого ОСОБА_7, немає нерухомого майна, земельних ділянок не зареєстровано, також ніяких транспортних засобів не зареєстровано, на обліку в управлінні Пенсійного фонду не числиться, рахунків у боржника не має, останній ніде не працює, тобто ОСОБА_7 немає ніякої змоги оплатити моральну та матеріальну шкоду, ні цілком, ні частково, ОСОБА_7 являється неплатоспроможним. Вважають, що згідно до статті 1207 ЦКУ обов'язок держави є відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину. А тому просять стягнути з відповідачів моральну та матеріальну шкоду.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, просять позов задоволити в повному обсязі.

Представник позивачів ОСОБА_3 підтримав заявлені позовні вимоги та суду пояснив, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною, умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, встановлюються законом. Крім того, послався на Постанову Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.89 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна п. 22. Згідно зі ст.386 ЦПК (1503-06) при виконанні вироків у частині відшкодування матеріальної шкоди судам необхідно звертати стягнення на грошові суми та майно засудженого, що знаходиться у інших осіб, а також на гроші і майно, належні засудженому від інших осіб. При запереченні володільцем факту належності засудженому грошей чи майна, переданих з метою приховання їх від опису, вони можуть бути витребувані шляхом пред'явлення прокурором або стягувачем позову за підставами, передбаченими ст.440 ЦК України (1540-06). Зазначив, що встановивши, що майно, придбане засудженим на кошти, здобуті злочинним шляхом, реалізоване чи передане на зберігання іншим особам, суд має повідомити про це прокурора для пред'явлення позову про визнання угоди недійсною і звернення на таке майно стягнення для відшкодування матеріальної шкоди. Просить задоволити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник Дрогобицького управління державної казначейської служби України Львівської області ОСОБА_4 відносно задоволення заявлених вимог заперечив, пославшись на відсутність в бюджеті України видатків на відшкодування шкоди в порядку ст.1207 ЦК України, просить відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник Відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_5 заявлені позовні вимоги не визнала, відносно задоволення заявлених вимог заперечує.

Представник прокуратури ОСОБА_8, який вступив у справу для захисту держави, також вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з"явився, хоч належним чином був повідомлений про день та час слухання справи.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких міркувань.

Як встановлено в судовому засіданні, в результаті злочину загинула донька позивачів ОСОБА_9

Вироком Апеляційного суду Львівської області від 15.04.2010р.,ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів за ч.4 ст.152, ч.2 ст.15-ч.3 ст.153, п.п.10, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.1 ст.309 КК України та призначено покарання на підставі ст.70 КК України у вигляді 15 років позбавлення волі; строк покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його затримання, тобто з 10 липня року; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 10456,50 грн. у відшкодування моральної шкоди та 200,000 грн. у відшкодування моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 - 200,000 грн. у відшкодування моральної шкоди, в решті позову відмовити.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 зазначили, що оскільки вирок суду в частині відшкодування витрат не виконується, засуджений майна, на яке можливе звернення стягнення не має, в місцям позбавлення волі не працює та не отримує будь-які кошти, отже в даному випадку винна особа є неплатоспроможною, шкода повинна бути відшкодована державою.

Статтею 1207 ЦК України передбачено, що шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним ст.1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1207 ЦК України, умови і порядок відшкодування державою шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю, встановлюється законом.

Разом з тим, умови та порядок відшкодування державою шкоди не встановлені та не визначені законом. На сьогодення такий спеціальний закон в Україні не прийнятий, в даний час відсутні правові підстави для відшкодування державою шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює обслуговування державного бюджету.

Виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також суддів, здійснюється Державним казначейством України за вимогами державних виконавців за черговістю їх надходження, за рахунок та в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету.

Відповідно до статті 23 Бюджетного Кодексу України будь-які платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, яке встановлюється законом про Державний бюджет України.

Згідно з пунктами 4,5 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під час вирішення питання про відшкодування моральної шкоди обов»язковому з»ясуванню підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обов»язок доведення факту заподіяння шкоди неправомірними діями, її розміру та характеру покладається на позивача.

Крім того, як вбачається із позовної заяви, позивачі є потерпілими від злочину, а не особою, якій незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів була причинена шкода. Тому шкода, спричинена позивачу внаслідок злочину, не може бути відшкодована за рахунок коштів державного бюджету. Окремою статтею видатків, зазначеного Закону, кошти для відшкодування шкоди громадянину завданої внаслідок злочину не передбачено.

Крім того, суд не бере до уваги посилання позивачів на пілотне рішення ЄСПЛ проти України у справі «ОСОБА_10 проти України» ( рішення у справі «ОСОБА_10 проти України» від 15 жовтня 2009р., заява №40450/04), відповідно до п.53 цього рішення ЄСПЛ вбачається, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v.Ukraine), N67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року), а тому держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою, оскільки держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року), однаккомпенсація шкоди державою не має розглядатися як майнова відповідальність, перекладена з особи, яка скоїла злочин на державу, так як вини держави у тому що сталося немає, держава безпосередньо не наносила особі чи майну шкоду, з чого випливає, що зобовязання з відшкодування шкоди державою потерпілому не можна розглядати як спеціальний делікт. Крім того, спірним також є питання про відносини між державою і потерпілим як відносини про субсидіарну, допоміжну відповідальність держави, оскільки виконуючи соціальні функції, додатково до існуючих засобів правового захисту створює жертві допоміжні, максимально привілейовані механізми усунення негативних наслідків скоєного злочину, а відтак поява даного рішення повязана із світовими тенденціями та стандартами у питаннях відшкодування потерпілим шкоди, завданої злочином і така увага з боку міжнародного співтовариства до питань відшкодування потерпілим шкоди, завданої злочином обумовлена необхідністю додержання гарантій у сфері забезпечення прав потерпілих від злочину, врахування інтересів жертв злочину в аспекті розкриття злочину, а також процес євроінтеграції нашої держави в європейське співтовариство.

Зважаючи на викладене, слід взяти і до уваги той факт, що Конвенція не має прямої дії і може бути застосована виключно через приписи національного законодавства.

Аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.4, 12, 133, 141, 354 ЦПК України, ст.ст. 170, 1173, 1207 Цивільного кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби у Дрогобицькому районі, Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільних справах Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення суду.

Головуюча-суддя ______________