Номер провадження: 22-ц/785/2526/18
Номер справи місцевого суду: 521/4067/16-ц
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на будівництво гаражу та благоустрій території,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що він з 1991р. разом із своєю сім'єю проживають в будинку по АДРЕСА_1, який належить йому на праві власності. Зазначав, що у 1991р. вони з дружиною познайомились із своїм сусідом - ОСОБА_4, який проживав АДРЕСА_2, з яким у них склалися дружні добросусідські стосунки. Стверджував, що у серпні 2005 р. між ним та ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість, відповідно до якої останній дозволив йому знести належний ОСОБА_4 сарай та побудувати на його місці новий гараж з окремим входом для нього. Позивач зазначав, що відповідно до домовленості, після закінчення будівництва право власності на гараж повинно було бути оформлено на нього, а він зобов'язувався за свій рахунок підвести до будинку ОСОБА_4 газове опалювання, допомогти із оформленням дозвільних документів, оплатити роботи по підключенню до магістралі, провести опалювання по будинку, закупити труби і радіатори, та оплатити вартість робіт.

Позивач вказував, що з вересня 2005 року по січень 2006 року він виконав всі умови домовленості. Окрім зазначеного, він також обладнав кухню-прибудову ОСОБА_4 санвузлом - підключившись до водопроводу та підвів водопостачання, облицював прибудову кахельною плиткою, закупив та установив електричний бойлер, унітаз, кран та вмивальник, обладнав душову, підвів каналізаційний стік до вигрібної ями. Стверджував, що на будівництво гаражу ним було втрачено 85 504,00 гривен, на благоустрій прибудинкової території 23 725,00 гривень.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2009 року за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 було визнано право власності на будинок, розташований по АДРЕСА_2. Вказував, що 25 листопада 2011 року відповідачка отримала декларацію про готовність об'єкта до експлуатації та 18 січня 2012 року останній було видано свідоцтво про право власності на вищезазначений гараж, який був збудований позивачем за власні кошти.

Позивач стверджував, що про зазначені обставини він дізнався лише 22 травня 2013 року із рішення Малиновського районного суду м. Одеси, яким було усунуто ОСОБА_3 перешкоди з його боку в користуванні господарчою будівлею зазначеною в технічному паспорті від 20.08.2009 р. під літерою «Г» - гаражу, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Посилаючись на дані обставини, а також на те, що він втратив право користування збудованим ним за власні кошти гаражем, а тому має право на відшкодування коштів, витрачених на його будівництво та на благоустрій прибудинкової території, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь витрати понесені на будівництво гаражу у розмірі 85 504,00 грн., витрати понесені на благоустрій прибудинкової, вуличної території у розмірі 23 725,00грн., а також судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1092,29 грн.

Рішенням суду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на будівництво гаражу та благоустрій території - залишено без задоволення.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 19.07.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У судове засідання у суді апеляційної інстанції призначене на 24.01.2018 року, сторони у справі не з'явились. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Крім того від скаржника ОСОБА_2 надійшла заява про слухання справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 05.02.2018 року, про що зазначено у вступній частині постанови апеляційного суду Одеської області.

Враховуючи вищевказані обставини, керуючись приписами статтей 368, 369, 372 ЦПК України, заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено наступні обставини.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи) кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд першої інстанції вірно вважав, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 23, 24, 27 розділу першого книги третьої ЦК України, главою 87 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 разом зі своєю сім'єю проживає та зареєстрований у житловому будинку по АДРЕСА_1.

З пояснень позивача в судовому засіданні у суді першої інстанції вбачається, що у 1991 року вони з дружиною познайомились із своїм сусідом - ОСОБА_4, який проживав у житловому будинку по АДРЕСА_2, що належав останньому на праві власності. У серпні 2005 року між позивачем та ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість, відповідно до якої останній дозволив знести належний йому сарай та побудувати на його місці новий гараж з окремим входом для нього, право власності на який після закінчення будівництва повинно було бути оформлено на позивача, а останній зобов'язувався за свій рахунок підвести до будинку ОСОБА_4 газове опалювання, допомогти із оформленням дозвільних документів, оплатити роботи по підключенню до магістралі, провести опалювання по будинку, закупити труби і радіатори, та оплатити вартість робіт. Зі слів позивача всі роботи були виконані ним з вересня 2005 року по січень 2006 року. Крім цього, він також обладнав кухню-прибудову ОСОБА_4 санвузлом - підключившись до водопроводу та підвів водопостачання, облицював прибудову кахельною плиткою, закупив та установив електричний бойлер, унітаз, кран та вмивальник, обладнав душову, підвів каналізаційний стік до вигрібної ями. На всі будівельні роботи позивачем було витрачено 85 504,00 гривен, та 23 725,00 грн. на благоустрій прибудинкової території.

При цьому, як було встановлено в судовому засіданні, між позивачем та ОСОБА_4 ніяких письмових договорів на будівництво гаражу, ремонтні роботи у будинку та благоустрій прибудинкової території не укладалися, земельна ділянка ОСОБА_4 для будівництва гаражу не виділялася.

З початку будівництва гаражу і до смерті ОСОБА_4, позивач не оформив ні єдиного документу, який б підтверджував домовленість між ним та ОСОБА_4 щодо будівництва гаражу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2, який належав померлому на праві власності на підставі договору дарування від 25 серпня 1965 року.

Спадкоємцем за законом другої черги після смерті ОСОБА_4 є його сестра ОСОБА_3, яка прийняла спадщину після смерті брата.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2009 року був встановлений факт того, що ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_3, визнано за останньою право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2, загальною площею 40,10 кв.м., житловою 25,10 кв.м. (а.с.79-80).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 25 листопада 2011 року ОСОБА_3 отримала декларацію про готовність гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д» за адресою АДРЕСА_2 до експлуатації, та 18 січня 2012 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_2, в м. Одесі (а.с.81, 82-84, 85-90).

З матеріалів справи вбачається, що вказані документи не визнані недійсними, мають юридичну силу та підтверджують право власності відповідачки на житловий будинок з господарчими будівлями, що розташований по АДРЕСА_2, в м. Одесі, який в цілому складається з будинку літ. «А», загальною площею 39,7 кв.м., житловою площею 24,1 кв.м., гаражу літ «Г», вбиральні літ «Д», відображених у технічному паспорті від 20.08.2009р. (а.с.).

Рішенням Малиновського суду м. Одеси від 21 лютого 2013 року усунуто ОСОБА_3 перешкоди з боку ОСОБА_2 в користуванні господарчою будівлею зазначеною в технічному паспорті від 20.08.2009 року під літерою «Г» - гаражу, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією виконавчого листа (а.с.91).

Свідок ОСОБА_5, яка є дружиною позивача в судовому засіданні пояснила суду, що між померлим та її сім`єю існували дружні добросусідські стосунки. У серпні 2005 року між її чоловіком та ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість, відповідно до якої останній дозволив знести належний йому сарай та побудувати на його місці новий гараж з окремим входом для нього. При цьому обіцяв залишити будинок їх сім`ї. Зазначала, що будівництво було проведено самовільно, без відповідних дозвільних документів, розписку померлий також не залишив (а.с.126).

Свідок ОСОБА_6, яка є сусідкою сторін в судовому засіданні пояснила суду, що їй відомо зі слів померлого ОСОБА_4, що той погодився на будівництво позивачем гаражу, який за період з 2005 року по січень 2006 року за свій рахунок зробив ремонт у будинку ОСОБА_4, його газифікацію та каналізацію. Стверджувала, що відповідачка ОСОБА_3 знала про будівництво гаражу, оскільки в цей період приходила до свого брата ОСОБА_4 (а.с.128).

Свідок ОСОБА_7, яка є сусідкою сторін, в судовому засіданні пояснила суду, що будівництво гаражу, огорожі, газифікація та водопостачання до будинку померлого ОСОБА_4 були здійснені ОСОБА_2 за власні кошти, оскільки між позивачем та померлим були практично сімейні стосунки. Також їй відомо що ОСОБА_4 надав згоду на будівництво гаражу та обіцяв переоформити право власності на належну йому земельну ділянку на позивача. Їй також відомо, що будівництво гаражу тривало з 2005 по 2006 рік, з відповідачкою свідок не спілкувалась, проте їй відомо, що остання приходила до померлого раз на рік (а.с.127).

Крім того, судом першої інстанції були досліджені копії договорів з додатками до них, а також квитанції про оплату зазначених робіт, а саме: укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Вулкан» договору №74 ДЦ 07 вересня 2005 року про будівництво гаража, який знаходиться за адресою м. Одеса, АДРЕСА_2; договору №75ДЦ від 07 вересня 2005 року про благоустрій прибудинкової, вуличної території, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.7-78).

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що вказані вище договори та акти виконаних робіт по будівництву гаражу по АДРЕСА_2 в м. Одесі, підписані представником ООО «Вулкан» та позивачем. В даних документах відсутні підпис власника будинку та користувача земельної ділянки по АДРЕСА_2 в м. Одесі, а саме ОСОБА_4

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не доведений факт будівництва гаражу за його кошти та за згодою ОСОБА_4

Тобто, не доведено, що саме позивач здійснював будівництво гаражу, оскільки вказаний факт спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отже, якщо позивач вважав, що спадкоємці ОСОБА_4 після смерті останнього зобов'язані відшкодувати йому вартість витрат на будівництво гаражу та благоустрій території, то він повинен був звернутися з такими вимогами до спадкоємців відповідно до ст.1281 ЦК України.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач після смерті ОСОБА_4 ні до нотаріальної контори, ні до суду з вимогами до спадкоємців померлого, як кредитор не звертався.

Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23.01.2013р.).

Як було зазначено вище, у відповідачки право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2, виникло на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2009 року, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 21 жовтня 2009 року, а право на гараж під літ. «Г» та вбиральню під літ. «Д» на підставі декларації і виданого 18 січня 2012 року свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями.

Відповідно до ч.1, 2 ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з положень ч. 6 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Гараж під літ. «Г» по АДРЕСА_2 не є самочинним, оскільки прийнятий до експлуатації відповідачкою.

Суд першої інстанції вірно вважав, що пояснення позивача стосовно того, що він дізнався про прийняття спадщини ОСОБА_3 із рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2013 року не відповідають дійсності, оскільки йому як сусіду було достовірно відомо про смерть ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що з моменту смерті ОСОБА_4, позивач мав можливість звернутися у встановлений законом строк з вимогами до спадкоємців ОСОБА_4 про відшкодування вартості будівництва гаражу.

Проте, позивач не надав до суду письмових доказів щодо його звернення до ОСОБА_3 у встановлений законом строк із вимогою про відшкодування витрат на будівництво гаражу.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно вважав, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з їх не доведеністю.

Відповідачкою не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень.

Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилась на свій розсуд.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно вважав, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір по справі складав 1092,29 грн, які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду.

Колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_2 при подачі свого позову та апеляційної скарги не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повне судове рішення складено 05.02.2018 року.