ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 633/21/18

Провадження № 22-ц/818/367/18

06 листопада 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 19 червня 2018 року (суддя Тимченко А.М.)

по справі клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекистан від 21 лютого 2002 року про стягнення аліментів, -

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання та території України рішення Наманганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекістан від 21.02.2012 року в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2

В обґрунтування заяви посилалась на положення ч.2 ст. 194 Сімейного кодексу України, відповідно до яких з боржника підлягає стягненню 1/4 частина від всіх його реальних доходів, отриманих на території України, за вирахуванням вже сплачених сум, які боржник сплачував в розмірі 1/4 частини від умовного середнього заробітку особи по Узбекистану для безробітних осіб.

Представники ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлене клопотання підтримали в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні прохала суд у задоволенні клопотанні відмовити.

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 19.06.2018 рокув задоволенні клопотання ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нове рішення, яким задовольнити її клопотання в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що у разі якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Боржник надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що він не ухилявся від сплати аліментів на утримання сина, протягом 14 років щомісячно їх сплачував до досягнення сином повноліття, тобто до 01.01.2016 року. Дійсно, з 01.10.2004 року по 01.04.2008 року він сплачував аліменти від свого доходу, що отримував від заробітної плати. В період з 2008 року по 01.01.2016 року він ніде не працював, однак платив аліменти щомісяця. Строк виконання рішення суду про стягнення аліментів закінчився у зв'язку з досягненням дитиною повноліття. Доказів заборгованості по сплаті аліментів заявницею не надано.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Закону України "Про міжнародне приватне право" в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Встановлено, що рішенням Намаганського міжрайонного суду від 21.02.2002 року №432 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 починаючи з 20.02.2002 року було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з щомісячного доходу до досягнення ним повноліття (а.с. 28,29,30).

Зазначене рішення з 21.02.2002 року по 18.01.2016 року перебувало на виконанні в Намаганському міському відділі бюро примусових виконань (а.с. 100,101-102).

Відповідно до довідки Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 22.03.2017 року № 3401 з 01.02.2004 року по 01.04.2008 рік з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягувались аліменти в розмірі 1/4 частини від щомісячних доходів з місця роботи СП «Амантайтау Глодфилде».

З 01.04.2008 року по 01.01.2016 рік стягнення аліментів в розмірі ? частини доходів здійснювалось виходячи з середньомісячної заробітної плати в Республіці Узбекистан, як з безробітного (а.с. 35)

З 02.11.2016 року ОСОБА_2 займає посаду керівника ПрАТ «Фінпрофіль» (а.с.155-160)

Рішенням судового виконавця Намаганського міського відділу судових виконавців від 18.01.2016 року виконавча справа № 31109 про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 була закінчена у зв'язку з досягненням дитиною повноліття та скасовано всі заборони, що були застосовані до боржника по даним виконавчим документам ( а.с. 101,102).

Згідно довідки Намаганського міського відділу бюро примусового виконання від 31.05.2018 року № 1983/18, станом на 01.01.2016 рік за ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів відповідно до виконавчого листа Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року відсутня (а.с. 138-142).

Згідно зі ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Згідно до ч.2 ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

Відповідно до ст. 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, ратифікованої Україною 11.01.2013 у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, якщо: a) визнання та виконання рішення є очевидно несумісним з основами правопорядку («ordre public») запитуваної держави; b) рішення було отримано шляхом шахрайства у зв'язку з процесуальними питаннями; c) провадження між тими самими сторонами про той самий предмет триває в органі запитуваної держави, і таке провадження було розпочато раніше; d) рішення є несумісним з рішенням, винесеним між тими самими сторонами та про той самий предмет або в запитуваній державі, або в іншій державі, якщо це останнє рішення відповідає умовам, необхідним для визнання та виконання в запитуваній державі; e) у справі, у якій відповідач або не з'явився, або не був представлений у провадженні в державі походження: i) коли закон держави походження передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про провадження та не мав можливості бути заслуханим або коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону, або f) рішення було прийнято в порушення статті 18.

ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання та території України рішення Намаганського міжрайонного суду лише у січні 2018 року - через два роки після досягненням дитиною повноліття та закриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду щодо стягнення аліментів, тобто з пропуском строку пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання. Крім того, рішення іноземного суду виконано в повному обсязі, будь-якої заборгованості за ОСОБА_2 не обліковується, своїх розрахунків заборгованості заявницею та її представниками до суду не надано.

Таким чином, у зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відповідно дост. 468 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати обґрунтованими, тому що норми міжнародного та національного законодавства передбачають відмову у задоволенні клопотання при наявності хоча б однієї з підстав.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Оскільки суд постановив ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст. 375 ЦПК підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 19 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко