Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 589/2722/16-ц

провадження № 61-24100св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 січня 2017 року в складі судді: Криворотенка В. І., Рибалки В. Г., Семеній Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на суму невідшкодованої моральної та майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, внаслідок чого загинула дружина ОСОБА_3 та матір ОСОБА_2. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 15 серпня 2012 року встановлено, що ОСОБА_4 є винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, та визначено розміри відшкодувань майнової і моральної шкоди таким чином: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 12 436,38 грн майнової шкоди та 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_4 на користь неповнолітньої ОСОБА_2 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та щомісячні платежі у зв'язку зі смертю годувальника у розмірі 231,22 грн. У подальшому судовими рішеннями проводились нарахування інфляційних втрат на вказані суми. ОСОБА_4 завдані збитки не відшкодовує.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 4 405,85 грн та 3 % річних - 971,32 грн, нарахованих за квітень - травень 2016 року, на невідшкодовані кошти за заподіяння шкоди скоєним злочином, що в загальній сумі становить 5 377,17 грн; у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати на відшкодування завданої злочином шкоди у зв'язку з втратою годувальника, щомісячно 304,15 грн, починаючи з 01 травня 2016 року і до закінчення її навчання 30 червня 2021 року.

Також ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_4 на користьОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 2 173,97 грн та 3 % річних - 485,50 грн, нарахованих за квітень - травень 2016 року, на невідшкодовані кошти за заподіяння шкоди скоєним злочином, що в загальній сумі становить 2 659,47 грн.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2016 року (в складі судді Литовка М. І.) позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 4 405,85 грн та 3 % річних - 971,32 грн, нарахованих за квітень - травень 2016 року, на невідшкодовані кошти за заподіяння шкоди скоєним злочином, що в загальній сумі становить 5 377,17 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 2 173,97 грн та 3 % річних - 485,50 грн, нарахованих за квітень - травень 2016 року, на невідшкодовані кошти за заподіяння шкоди скоєним злочином, що в загальній сумі становить 2 659,47 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, на відшкодування завданої злочином шкоди, щомісячно 304,15 грн, починаючи з 01 травня 2016 року і до закінчення її навчання 30 червня 2021 року. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 551,20 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконав рішення суду, яким стягнуто кошти на користь позивачів. Спір стосується порушення грошового зобов'язання, визначеного судовим рішенням. Отже, згідно зі статтею 11 ЦК України є підстави для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на невідшкодовану моральну та майнову шкоду. Компенсовано ОСОБА_4 за рахунок держави судовий збір у розмірі 606,32 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У касаційній скарзі, яка у лютому 2017 року подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. У зв'язку з цим на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюються положення статті 625 ЦК України. Внаслідок тривалого невиконання судових рішень відповідачем та інфляційних процесів, підвищення вартості життя стягнуті судами суми частково знецінюються і позивачі не отримують повного відшкодування шкоди. Проіндексовані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів, оскільки на ньому лежить обов'язок повного відшкодування заподіяної ним шкоди. Позивачі відповідно до статті 625 ЦК України мають право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

24 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди установили, що ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, внаслідок якого загинула ОСОБА_5, яка була дружиною ОСОБА_3 та матір'ю ОСОБА_2.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн та 100 000 грн у рахунок погашення моральної шкоди, завданої малолітній ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на поховання у розмірі 2 728,39 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 шкоду, завдану малолітній ОСОБА_2, яка перебувала на утриманні померлої, за період з 14 листопада 2003 року до червня 2012 року в розмірі 12 436,38 грн, а в подальшому, тобто з липня 2012 року стягнуто щомісячно по 231,22 грн до досягнення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, повноліття.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 15 серпня 2012 року скасовано вказане рішення місцевого суду в частині вирішення позову про стягнення 2 728,39 грн майнової шкоди, пов'язаної з відшкодуванням витрат на поховання, на виготовлення та установку пам'ятника, на поминальний обід, а також в частині вирішення позову про застосування індексу інфляції до спірних сум, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_4 та користь ОСОБА_3 6 594,53 грн на відшкодування майнової шкоди, пов'язаної витратами на поховання, на виготовлення та установку пам'ятника, на поминальний обід та 4 179,79 грн шкоди, пов'язаної зі знеціненням спірних сум, всього - 10 774,32 грн.

У подальшому судовими рішеннями проводились нарахування інфляційних втрат на вказані суми. Однак у зв'язку з тим, що пройшов значний проміжок часу, а збитки не відшкодовані, позивач змушений був звернутися до суду з метою відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних згідно з розрахунком.

Суди також встановили, що станом на час розгляду справи присуджені судом кошти позивач не виплатив.

Предметом касаційного перегляду є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду, тобто судовим рішенням.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання особи, яка таку шкоду завдала, перед потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Відповідно до статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Відповідно, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказане свідчить, що грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема з факту завдання шкоди особі.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2018 року (провадження № 12-14гс18),

від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18).

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, зокрема стаття 625 ЦК України.

Встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції навів розрахунки, з яких виходив при задоволенні грошової вимоги, дослідив їх обґрунтованість та правильність.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого та правильного висновку про задоволення позову.

Водночас, апеляційний суд всупереч нормам процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не застосував вказані вище норми матеріального права, а тому помилково скасував рішення місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 січня 2017 року скасувати, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська