Справа № 285/4391/17
провадження у справі №2/0285/310/18
30 січня 2018 року м. Новоград-Волинський
Новоград - Волинський міськрайонний суду Житомирської області у складі судді Сташків Т.Б. за участі секретаря судового засідання Медяної І.В., та осіб, які беруть участь у справі:
відповідача: не прибув,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням,-
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком № 19 по вул. Федорівській, с. Романівка, Новоград-Волинський район.
В обґрунтування позову зазначає, що він є власником будинком № 19 по вул. Федорівській, с. Романівка, Новоград-Волинський район. В 2012 році його знайомий ОСОБА_2, який проживає в м. Новоград-Волинський, запропонував свої послуги по його догляду, допомозі по господарству, фінансової допомоги та після смерті позивача, будинок залишитися ОСОБА_2. У звязку з такою домовленістю він склав на імя ОСОБА_2 заповіт та зареєстрував його у своєму будинку. Проте відповідач домовленості досягнуті між ними не виконав, жодного дня в його будинку він не проживав, ніякої допомоги не надавав. У звязку з цим позивач був змушений скасувати заповіт. Звернувшись до відповідача з проханням знятись з реєстраційного обліку у добровільному порядку, останній відмовився, що змусило звернутись до суду із вказаним позовом.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не прибув повторно, про час і місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином двічі, однак про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за його відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подавав, що підтверджується матеріалами справи.
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що є сусідами позивача, свідки жодного разу не бачили ОСОБА_2 у будинку позивача. Відповідач ніколи не проживав у будинку ОСОБА_4 ртинова В.М.
За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заслухавши пояснення позивача. свідків, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 5 грудня 2005 року ОСОБА_1 є власником будинку № 19 по вул. Федорівська, с. Романівка, Новоград-Волинський район (а.с.10-11).
Відповідно до довідки від 22.11.2017 року, виданої Брониківською сільською радою Новоград-Волинського району гр. ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та склад його сімї наступний: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).
ОСОБА_2 з дня реєстрації 18.09.2012 року за адресою вул. Федорівська,19, с. Романівка, Новоград-Волинський район не проживає (а.с.6).
Факт безперервної відсутності відповідача у зазначеному будинку підтверджується поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з яких слідує, що відповідач в будинку № 19 по вул. Федорівська, с. Романівка, Новоград-Волинський район не проживав жодного дня і вони його ні разу не бачили.
Дані обставини підтверджуються наданими позивачем до матеріалів справи та дослідженими у судовому засіданні доказами (а.с.2-13).
Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сімї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України).
За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Разом із тим, відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
За таких обставин суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статей 383, 391 ЦК України.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить будинок, у якому зареєстрований відповідач. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач безперервно, без поважних причин не проживає (відсутній) у вказаному будинку.
Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).
Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, оскільки ОСОБА_1 є власником будинку, а за змістом статті 391 ЦК України власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4) таким, що втратив право користування будинком за адресою: вул. Федорівська, 19, с. Романівка, Новоград-Волинського району Житомирської області.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4) на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 5 лютого 2018 року.

Суддя Т.Б. Сташків