Постанова
Іменем України

07 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 755/12037/16-ц
провадження № 61-5283св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Крат В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач Кредитна спілка «Істок»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Кредитної спілки «Істок» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., ПанченкаМ. М.,

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2016 року Кредитна спілка «Істок» (далі КС «Істок») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила солідарно стягнути з відповідачів на користь КС «Істок» 50 642,58 грн та судовий збір в розмірі 1 378 грн.

Позов мотивовано тим, що 30 червня 2015 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № ДК2-329 відповідно до умов якого позивач надав, а Відповідач отримав кредитні кошти у сумі 50 000,00 грн. під 36 % річних, на строк до 30 червня 2017 року.
З метою забезпечення зобов`язань за означеним кредитним договором 30 червня 2015 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № ДК2-229 ДП 1 від 30 червня 2015 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель зобов`язується відповідати за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором.
ОСОБА_1 порушив умови укладеного між сторонами договору, свої зобов`язання виконував не належно, внаслідок чого станом на 31 липня 2016 року у нього перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 20 461,75 грн. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду.
У судовому засіданні представник позивача збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 31 грудня 2016 року у сумі 50 642,58 грн, з яких заборгованість за кредитом 17 946,75 грн, сума несплачених відсотків 32 965,83 грн, а також судовий збір 1 378,00 грн.
Крім того зазначено, що 16 червня 2016 року у зв`язку із порушенням відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо своєчасного погашення заборгованості на адресу останнього було направлено лист - попередження про наявність заборгованості з вимогою погашення кредиту за вих. №77. Вказаний лист 25 червня 2016 року було вручено відповідачу особисто.
26 липня 2016 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ДК»-229 від 30 червня 2015 року, відповідно до умов якого змінено пункт 1.3 кредитного договору і відсоткова ставка збільшена до 144 % річних.
З огляду на те, що відповідачі не виконують умови кредитного договору позивач просив про дострокове стягнення заборгованості з відповідачів солідарно.
Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що відповідачі є військовослужбовцями Збройних Сил України, тому звільнені від сплати процентів за користування кредитом в силу положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з початку і до закінчення особливого періоду. Враховуючи, повне погашення заборгованості за кредитним договором № ДК2-329 від 30 червня 2015 року в сумі 50 004,00 грн просили про відмову у задоволенні позову.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем сплачено кредит в повному обсязі, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог не має.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
У грудні 2016 року КС «Істок» подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та неповно з`ясовані обставини справи. Судами до вказаних правовідносин не застосовано приписи статтей 4, 5, 526, 610, 625 та 629 ЦК України. Крім того, не застосували статтю 13 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»щодо наявності у ОСОБА_4 відповідних документів та посвідчень.
У січні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому просять касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
Заперечення мотивовано тим, що суду було надані всі документи, які підтверджують, що відповідачі є військовослужбовцями Збройних Сил України, а не осіб, яким надано статус учасника бойових дій. Крім того, стаття 13 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлює право військовослужбовців та членів їх сімей на освіту, тому немає ніякого відношення до цієї справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлено, що 30 червня 2015 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ДК2-329, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 50 000,00 грн на строк користування до 29 червня 2017 року. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватись відповідно до умов договору та графіку щомісячних платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних.
З метою забезпечення зобов`язань за означеним кредитним договором 30 червня 2015 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № ДК2-229 ДП 1 від 30 червня 2015 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель зобов`язується відповідати за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором.
Факт виплати КС «Істок» та отримання відповідачем ОСОБА_1 коштів в розмірі 50 000,00 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 30 червня 2015 року.
26 липня 2016 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ДК»-229 від 30 червня 2015 року, відповідно до умов якого змінено пункт 1.3 кредитного договору і відсоткова ставка збільшена до 144 % річних.
Судом встановлено, що станом на день розгляду справи в суді відповідачем сплачено на рахунок КС «Істок» 50 004,00 грн, з яких 32 053,25 грн зараховано позивачем в рахунок погашення основного боргу - суми кредиту та 17 950,75 відсотки, що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору № ДК»-229 від 30 червня 2015 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили із того, що відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, а тому на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Такі висновки є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам з огляду на таке.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Встановлено, що ОСОБА_1 з 21 червня 2013 року, по час розгляду справи судами попередніх інстанцій, перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією посвідчення офіцера Серії НОМЕР_1 та Довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 26 вересня 2016 року № 927.
ОСОБА_2 з 24 липня 2013 року по час розгляду справи судами попередніх інстанцій перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією посвідчення офіцера Серії НОМЕР_3 та Довідкою Військової частини НОМЕР_4 від 26 вересня 2016 року № 442.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пункт 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію п.п. 3 п. 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону №3543-ХП зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно- територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку Припинення особливого періоду.
Водночас статтею 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, врахувавши вищенаведені вимоги закону, дійшли правильного висновку, що з липня 2015 року по 31 грудня 2016 року позивач безпідставно нараховує відповідачу відсотки за користування кредитом. ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, тому йому не підлягають нарахуванню відсотки за користування кредитом, а також штрафні санкції з моменту укладення Кредитного договору, тобто з 30 червня 2015 року до закінчення особливого періоду.
Доводи касаційної скарги КС «Істок» були предметом дослідження апеляційним судом, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судами повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Кредитної спілки «Істок» залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило