Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 558/119/16-ц

провадження № 61-164 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Княгининська сільська рада Демидівського району Рівненської області,

представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_8,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - відділ Держгеокадастру у Демидівському районі Рівненської області,

представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_5, на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2016 року у складі судді Феха Т. С. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року у складі суддів: Максимчук З. М., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подала позовну заяву до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Княгининська сільська рада Демидівського району Рівненської області, відділ Держгеокадастру у Демидівському районі Рівненської області, про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та запису про його державну реєстрацію.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_10 Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Оскільки тітка за життя не виготовила правовстановлюючі документи на будинок, вона, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 як спадкоємці, звернулися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2009 року в справі № 2-47/2009 за нею, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було визнано право власності на спадкове майно, а саме: за кожним із спадкоємців по 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2011 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про усунення перешкод у користуванні майном та виділення 1/3 частки нерухомого майна в натурі, що є у спільній частковій власності.

Як власник 1/3 частки житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованого в АДРЕСА_1, у 2015 році вона вирішила приватизувати земельну ділянку для її обслуговування. Однак, посадовими особами Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області їй було відмовлено у прийнятті заяви про приватизацію землі. Із пояснень посадових осіб Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області стало відомо, що підставою для такої відмови є те, що земельна ділянка частково накладається на земельну ділянку відповідача ОСОБА_6 та на цю земельну ділянку ОСОБА_6 був виданий державний акт, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю. Підставою для видачі ОСОБА_6 державного акта на право власності на земельну ділянку було рішення Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 27 січня 1994 року № 56.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку відповідачеві ОСОБА_6 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2173 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в с. Охматків Демидівського району Рівненської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_4 вважала, що державний акт на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_6 з порушенням положень законодавства та має бути скасований.

Згідно з інформацією Відділу Держгеокадастру у Демидівському районі Рівненської області від 05 лютого 2016 року № 29-1717-0.5-61/2-16, державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 був виданий ОСОБА_6 01 липня 2005 року на підставі рішення Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 27 січня 1994 року № 56.

Згідно з повідомленням архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації від 23 лютого 2016 року № 17/01-22 в додатку № 1 до рішення від 27 січня 1994 року № 56, в якому зазначено список громадян, яким безоплатно передано у приватну власність земельні ділянки, ОСОБА_6 відсутня. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 був виданий відповідачеві ОСОБА_6 на підставі рішення сільської ради, в якому відсутні дані про надання їй земельної ділянки.

Разом із тим нею, як землекористувачем земельної ділянки під житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1, не надавалося погодження меж земельної ділянки відповідача.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про недостовірність рішення Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 27 січня 1994 року № 56, що знаходиться в технічній документації із землеустрою. Наявність інформації архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації від 23 лютого 2016 року № 17/01-22 про відсутність у додатку № 1 до рішення від 27 січня 1994 року № 56 у списку громадян, яким безоплатно передано у приватну власність земельні ділянки, прізвище ОСОБА_6 не може свідчити про те, що таке рішення не існує.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані обставини справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, правильно визначено характер правовідносин між сторонами та правильно застосовані норми матеріального і процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_5, просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано оцінки тому, що наявність приватизованої спірної земельної ділянки порушує права позивача на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; судом неправильно застосовані положення статті 152 ЗК України; судом не надано оцінки рішенню Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 27 січня 1994 року № 56.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить ухвалені в справі рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність, обґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги.

2 січня 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків.

Судом установлено, що відповідно до рішення Княгининської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 27 січня 1994 року № 56 ОСОБА_6 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,22 га для ведення особистого підсобного господарства в межах с. Охматків Демидівського району.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України (в редакції станом на 2005 рік) визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої, восьмої, дев'ятої, десятої цієї статті громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органом, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Зазначений орган у місячний термін розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 01 липня 2005 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,2173 га, яка розташована в с. Охматків Демидівського району Рівненської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян, юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання права відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначенні рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником 1/3 частки житлового будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1 на підставі рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2009 року. Іншими співвласниками вказаного будинку є ОСОБА_11 та ОСОБА_6

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2011 року ОСОБА_6 виділено 33,5 /100 частки в житловому будинку АДРЕСА_1 з прилеглими до нього господарськими спорудами, залишено у спільній частковій власності ОСОБА_4 і ОСОБА_11 66,5/100 частки вказаного будинку.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 1/3 частки житлового будинку, господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 16 липня 2015 року.

У порядку, передбаченому ЗК України, ОСОБА_4 користування земельною ділянкою не оформила.

Твердження ОСОБА_4 про те, що внаслідок приватизації земельної ділянки відповідачем ОСОБА_6 Княгининською сільською радою їй було відмовлено в прийнятті заяви про приватизацію землі з тих підстав, що відповідна земельна ділянка частково накладається на приватизовану земельну ділянку відповідача, відповідними доказами не підтверджено.

Суд також не взяв до уваги доводи ОСОБА_6 про те, що оспорюваний державний акт був виданий та зареєстрований на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування, оскільки в матеріалах справи (а. с. 47) міститься рішення органу місцевого самоврядування від 27 січня 1994 року № 56 про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_6, виданий та підписаний сільським головою, який в силу статей 59, 64 ЦПК України є допустимим доказом у справі. У передбаченому законом порядку вказаний письмовий доказ позивачем не оспорений і не спростований.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик