Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 522/1076/14-ц

провадження № 61-3580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2016 року в складі суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., Цюри Т. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виселення та вселення, визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_5, якому на день смерті на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 та ј частина житлового будинку АДРЕСА_2. ОСОБА_5 18 травня 2010 року склав заповіт на належну йому спірну квартиру на ім'я ОСОБА_3, яка проживала разом із заповідачем у спірній квартирі. 31 січня 2011 року відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану квартиру. На момент складання заповіту ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки тяжко хворів, не міг упізнати своїх рідних та близьких, страждав на хронічну недостатність кровообігу, знаходився у тяжкому психічному стані. ОСОБА_2 вказувала, що вона як онука спадкодавця має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_3 після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру чинить перешкоди у користуванні позивачу вказаною вище квартирою, зокрема замінила замки від вхідних дверей.

На підставі викладеного ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, просила: визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 та посвідчений 18 травня 2010 року нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2011 року, видане Першою Одеською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на спірну квартиру; вселити її в указану квартиру; визнати за нею право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 1 жовтня 2014 року в складі судді Свяченої Ю. Б. позов задоволено. Визнано недійсним заповіт від 18 травня 2010 року, складений ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори 18 травня 2010 року. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2011 року, видане Першою Одеською державною нотаріальною конторою. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та ј частину житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_3 з указаної квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в ОСОБА_5 на момент вчинення заповіту були наявні симптоми психічного розладу, які проявлялись протягом кількох останніх місяців його життя та перешкоджали йому усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а тому складений ним у такому стані заповіт від 18 травня 2010 року на ім'я ОСОБА_3 не відображав справжньої волі спадкодавця щодо встановлення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків. Оскільки ОСОБА_6, яка є матір'ю позивача, померла ІНФОРМАЦІЯ_2, то ОСОБА_2 як онука спадкодавця має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері, якби вона була живою на час відкриття спадщини. Позивач до смерті спадкодавця проживала разом з ним у спірній квартирі як член сім'ї власника на законних підставах, користувалася цим жилим приміщенням.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не призначив судово-психіатричної експертизи у справі, а без проведення вказаної експертизи неможливо встановити, що спадкодавець на час укладення спірного заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Місцевий суд також не повідомив відповідача належним чином про час та місце розгляду справи.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач з 15 травня 2007 року проживала зі спадкодавцем до дня його смерті. Зібраними у справі доказами підтверджено, що ОСОБА_5 на момент смерті тяжко хворів, не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому спірний заповіт є недійсним. ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_5 за законом, а тому вона повинна успадкувати спірну квартиру та ј частину вказаного вище житлового будинку.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ОСОБА_5 був її вітчимом, не хворів та до дня смерті працював, а також усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними під час складення спірного заповіту, який посвідчений нотаріусом та є чинним.

24 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, є дідом ОСОБА_2

ОСОБА_6, яка є матір'ю ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 був власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради ОСОБА_5 належало 1/6 частинна житлового будинку АДРЕСА_2. Інші 1/12 частин вказаного житлового будинку належали його батьку ОСОБА_7.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт від 18 травня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори, відповідно до якого заповів ОСОБА_3 належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина перша статті 1266 ЦК України).

Частиною першою статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 4 статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За змістом частини четвертої статті 10 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 143 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Передбачене статтями 10, 27, частиною першою статті 143 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов'язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим місцевий суд не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не роз'яснив права сторін на подання заяви про призначення експертизи з метою встановлення того, чи перебував у момент вчинення заповіту ОСОБА_5 у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), не роз'яснив, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд не усунув у межах своїх повноважень допущених місцевим судом недоліків, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не роз'яснив права сторін на подання заяви про призначення судово-психіатричної експертизи.

Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою (частина перша статті 304 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Отже, суди не дослідили зібраних у справі доказів, не встановили у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надали належної оцінки поданим позивачем доказам у їх сукупності, залишили поза увагою, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І. М.Фаловська

С. П.Штелик