У Х В А Л А

6 лютого 2018 року

м. Київ

Справа № 2-347/16

Провадження № 14-33звц18

Суддя Великої Палати Верховного Суду Лященко Н.П., перевіривши заяву ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами рішення та ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2003 року, ухвал Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2003 року та ухвали Верховного Суду України від 26 вересня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства «Інжинірингово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз», третя особа - ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, невиплаченої суми розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки його виплати й відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У 1996 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Інжинірингово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, який згодом доповнила додатковими вимогами про стянення з відповідача невиплаченої суми розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки його виплати, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2003 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою цього ж суду від 27 травня 2003 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів.

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2003 року зазначені рішення та ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2003 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 вересня 2005 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на вказані вище рішення та ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2003 року залишено без змін.

У лютому 2004 року ОСОБА_2 звернулася до Європейського суду з прав людини із заявою про те, що стосовно неї було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція).

28 травня 2009 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «ОСОБА_2 проти України» за заявою № 10792/04, яким встановив, що у цій справі мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки тривалість провадження у справі була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку», встановленого зазначеною статтею. Щодо справедливої сатисфакції відповідно до статті 41 Конвенції - присудив заявниці 800 євро на відшкодування моральної шкоди і 10 євро на відшкодування судових витрат, які держава-відповідач повинна виплатити протягом трьох місяців з дати, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції.

Це рішення набуло статусу остаточного 28 серпня 2009 року.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із заявою про перегляд згаданих вище рішення та ухвали Голосіївського районного суду

м. Києва від 27 травня 2003 року, ухвал Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2003 року та ухвали Верховного Суду України від 26 вересня 2005 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме у зв'язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

Обґрунтовуючи наявність наведеної підстави для перегляду судового рішення, заявниця посилається на рішення Європейського суду з прав людини, ухвалене 28 травня 2009 рокуза її заявою № 10792/04.

Згідно із частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами. Однією з підстав для перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

Заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подана з підстав, визначених частиною третьою статті 423 ЦПК України, - не пізніше десяти років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили (пункт 2 частини другої статті 424 цього Кодексу).

Частиною третьою статті 424 ЦПК України встановлено, що строки, визначені в частині другій цієї статті, не можуть бути поновлені.

Судове рішення, яким закінчено розгляд цієї справи, набрало законної сили у 2003 році, до Верховного Суду із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами ОСОБА_2 звернулася у 2018 році, тобто після спливу десятирічного строку, установленого пунктом 2 частини другої статті 424 ЦПК України, який є присічним.

Відповідно до положень статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 126, 423, 424 й 427 ЦПК України, суддя Великої Палати Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами рішення та ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня

2003 року, ухвал Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2003 року та ухвали Верховного Суду України від 26 вересня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства «Інжинірингово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз», третя особа - ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, невиплаченої суми розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки його виплати й відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Лященко