АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року м. Київ

Справа № 22-ц/796/1601/2018

Унікальний номер 761/310/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Гаращенко Д.Р.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року ухвалене під головуванням судді Савицького О.А. по справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Приватного акціонерного товариства «АБС-УКР» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, уточнивши який зазначив, що 26 серпня 2006 року, на підставі рішення Київської міської ради від 24 квітня 2003 року № 422/582, між Київською міською радою та ЗАТ «АБС-УКР» був укладений договір оренди земельних ділянок, а саме: земельної ділянки площею 17647 кв.м. (кадастровий номер НОМЕР_1) та земельної ділянки площею 2 449 кв.м. (кадастровий номер НОМЕР_2). Даний договір було зареєстровано в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 23 серпня 2006 року під № 91-6-00579.

Оскільки на момент укладення між відповідачами вищенаведеного договору оренди законодавство України не передбачало можливості укладання одного договору оренди на декілька земельних ділянок із зазначенням їх в одному договорі оренди, тому посилаючись на своє проживання у безпосередній близькості до вказаних земельних ділянок, характеризуючи себе належністю до територіальної громади міста Києва, позивач вважав, що укладенням вказаного договору було порушено його права та інтереси на правову державу, що полягають у дотриманні органами державної влади та органами місцевого самоврядування Конституції України та Законів України при здійсненні своїх повноважень.

За таких обставин, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та ЗАТ «АБС-УКР» від 23 серпня 2006 року під №91-6-00579. (а.с.2-4, 81-86)

Представники Київської міської ради - Власенко І.І. та Хоменко А.Г. у запереченнях проти позову посилалися на те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даній справі, оскільки укладенням спірного договору оренди земельної ділянки його цивільні права, свободи чи інтереси не порушувались, він не є заінтересованою особою за даним договором, крім того, посилаючись на пропуск позивачем трирічного строку для звернення до суду, просили застосувати строк позовної давності. Зазначали, що договір оренди відповідає чинному на той час законодавству та є правомірним правочином, Київська міська рада діяла в межах повноважень та у спосіб, визначені Земельним кодексом України. А також вказували, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10 серпня 2006 року № 32/398 визнано укладеним договір оренди земельних ділянок для будівництва бізнес-центру з об'єктами соціально-культурного та соціально-побутового призначення на вул. Глибочицькій, 13 у Шевченківському районі міста Києва між ЗАТ «АБС-УКР» та Київською міською радою в редакції, яка підписана ЗАТ «АБС-УКР», а також рішенням Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2008 року № 2/58 визнано укладеною угоду до договору оренди земельних ділянок від 23 серпня 2006 року №91-6-00579 в редакції, яка підписана ЗАТ «АБС-УКР». Крім того, на підставі рішення Київської міської ради від 22 травня 2013 року № 486/9543 внесено зміни в договір оренди земельних ділянок від 23 серпня 2006 року №91-6-00579 замінивши сторону по договору ЗАТ «АБС-УКР» на сторону ТОВ «МІА». (а.с.40-44, 92-93)

Представник ПрАТ «АБС-УКР» - Приходько А.С. у запереченнях проти позову просив закрити провадження у справі посилаючись на те, що позивачем надано суду недостовірні дані про назву та організаційно-правову форму відповідача ЗАТ «АБС-УКР» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Глибочицька, 26), тоді як вірними є Приватне акціонерне товариство «АБС-УКР» (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 32-В) і на день подання позовної заяви ПрАТ «АБС-УКР» не є стороною договору оренди земельних ділянок та не здійснює господарську діяльність на спірних земельних ділянках, а відтак і порушення прав та інтересів позивача з боку ПрАТ «АБС-УКР» відсутні. (а.с.67-69)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, ЗАТ «АБС-УКР» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним відмовлено. (а.с.125, 129-132)

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. (а.с.136)

Представник ПрАТ «АБС-УКР» - Клименко М.С. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність у позивача охоронюваного законом інтересу, оскільки право власності, або право користування земельною ділянкою із земель державної, або комунальної власності виникає лише за наявності рішення органів місцевого самоврядування і такі повноваження на території міста Києва є виключною компетенцією Київської міської ради, тому вважає, що спірний договір оренди земельних ділянок було укладено у відповідності до вимог чинного законодавства.(а.с.155-158)

Зважаючи на положення пункту 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 - підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник ПрАТ «АБС-УКР» - адвокат Клименко М.С. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. (а.с.169-178)

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із обставин встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 10 серпня 2006 року у справі № 32/398 і відповідності оспорюваного договору оренди земельної ділянки вимогам Закону України «Про оренду землі» та Типовому договору оренди землі, що затверджений постановою Кабінету Міністру України від 03.03.2004 року за №220. Крім цього, суд дійшов висновку, що у позивача відсутні порушені цивільні права чи обов'язки у зв'язку з укладенням спірного договору оренди земельної ділянки і даний договір не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом. (а.с.125, 129-132)

З таким висновком колегія суддів погодилась враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 24 квітня 2003 року № 422/582 ЗАТ «АБС-УКР» було передано в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку площею 1,76 га для будівництва бізнес-центру з об'єктами соціально-культурного та соціально-побутового призначення на вул. Глибочицькій, 13 у Шевченківському районі міста Києва. (а.с.94-95)

Рішенням Київської міської ради від 29 квітня 2004 року №237/1447 ЗАТ «АБС-УКР» було передано в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку площею 0,24 га для будівництва, експлуатації та обслуговування бізнес-центру на вул. Глибочицькій, 13 у Шевченківському районі міста Києва. (а.с.96-97)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10 серпня 2006 року по справі №32/398 за позовом ЗАТ «АБС-УКР» до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради(Київської міської державної адміністрації) про визнання договору укладеним та зобов'язання вчинити дії, позовні вимоги ЗАТ «АБС-УКР» задоволено та вирішено вважати укладеним з дня набрання даним рішенням законної сили договір оренди земельних ділянок для будівництва бізнес-центру з об'єктами соціально-культурного та соціально-побутового призначення на вул. Глибочицькій, 13 у Шевченківському районі міста Києва між ЗАТ «АБС-УКР» та Київською міською радою в редакції, яка підписана ЗАТ «АБС-УКР» та відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі»та Типового договору оренди землі, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220, та переданою дану земельну ділянку з моменту набрання чинності судового рішення на умовах, визначених договором. (98-107)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2008 року по справі №2/58 за позовом ЗАТ «АБС-УКР» до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання угоди укладеною та про зобов'язання здійснити реєстрацію, позовні вимоги задоволено та вирішено вважати укладеною угоду до договору оренди земельної ділянки 23 серпня 2006 року за №91-6-00579 в редакції, яка підписана ЗАТ «АБС-УКР», на умовах визначених угодою. (а.с.108-111)

Доказів скасування вищевказаних рішень Господарського суду міста Києва до апеляційного суду не надано.

Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було зареєстровано укладені між Київською міською радою та ЗАТ «АБС-УКР» договір оренди земельних ділянок (запис від 23 серпня 2006 року за № 91-6-00579 у книзі записів державної реєстрації договорів), а також угоду про внесення змін до договору оренди земельних ділянок (запис від 19 березня 2008 року за № 91-6-00578 у книзі записів державної реєстрації договорів). (а.с.5-11)

Цих обставин позивач не заперечував в поданій ним позовній заяві і в апеляційному суді.

Оскільки набравшим законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 10 серпня 2006 року у справі №32/398 договір оренди земельних ділянок визнано укладеним та встановлено його відповідність вимогам Закону України «Про оренду землі»та Типовому договору оренди землі, що затверджений постановою Кабінету Міністру України від 03.03.2004 року за № 220, зважаючи на положення частини 4 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів визнала безпідставними та відхилила доводи позивача щодо неправомірності укладання договору оренди на декілька земельних ділянок.

Як визначено в статті 1Закону України «Про місцеве самоврядування», в редакції Закону чинного на час укладення оспорюваного договору оренди, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про місцеве самоврядування», громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 16 вказаного Закону, органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Правовий статус місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, а також в Автономній Республіці Крим визначається Конституцією України та цим Законом з особливостями, передбаченими законами про міста Київ і Севастополь.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. (ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування»)

Частиною 5 статті 60 вказаного Законувизначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Таким чином, згідно вимог Закону України «Про місцеве самоврядування», повноваження на представництво інтересів територіальної громади міста Києва належить Київській міській раді.

У даній справі не надано належних доказів, що орган місцевого самоврядування - територіальна громада делегувала позивачу повноваження представляти інтереси територіальної громади.

Колегія суддів перевірила доводи апелянта, у т.ч. викладені ним у додаткових поясненнях в суді апеляційної інстанції, письмовий текст яких долучений до матеріалів справи, і дійшла висновку, що до суду не надано доказів порушення цивільних прав чи обов'язків, охоронюваного законом інтересу позивача у зв'язку з укладенням спірного договору оренди земельних ділянок. (а.с.180-187)

Так, власний інтерес позивача, як заінтересованої особи, обґрунтований посиланням на те, щоб зміст правочину не суперечив ЦК України, Конституції України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог порушує баланс інтересів та обов'язків на яких ґрунтується правова держава Україна. Крім того, апелянт вважав, що оскаржуваний правочин суперечить його громадським інтересам у сфері земельних відносин та сфері містобудування.

Конституційний Суд України, рішенням у справі № 18-рп/2004 (№ 1-10/2004) за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року, дійшов висновку, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідність оспорюваного правочину вимогам законодавства встановлена вищевказаними набравшими законної сили рішеннями Господарського суду міста Києва від 10 серпня 2006 року у справі № 32/398 та від 26 лютого 2008 року у справі № 2/58, оскільки зміст оспорюваного правочину і Угоди про внесення змін до цього Договору викладено у резолютивних частинах вищевказаних судових рішень.

Європейський суд з прав людини у справі "Желтяков проти України" (Заява N 4994/04, рішення від 9 червня 2011 року, остаточне 09 вересня 2011 року, п.п. 42, 43), зокрема зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі "Брумареску проти Румунії" [ВП], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі "Рябих проти Росії", N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).

Таким чином, перегляд законності вищевказаних судових рішень про визнання укладеними договору (із доповненнями) має відбуватись в порядку визначеному процесуальним законом, у т.ч. шляхом їх оскарження.

З цих підстав, колегія суддів відхилила відповідні доводи і посилання апелянта в суді апеляційної інстанції на порушення районним судом принципу верховенства права.

Зважаючи на вищевказані положення закону, колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Рішення районного суду є законним і обґрунтованим, доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 01 березня 2018 року.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

Д.Р.Гаращенко