Постанова

іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/11462/15-ц

провадження № 61-6874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібний С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М., Барановської Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилалося на те, що 25 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір № K2НСАU01770065 (далі - Кредитний договір), за яким банк надав позичальнику грошові кошти на придбання автомобіля у розмірі 22 629 доларів США зі сплатою 9,12 % річних та кінцевим терміном повернення до 24 вересня 2014 року.

Того ж дня з метою своєчасного та належного виконання зобов'язань за Кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № K2НСАU01770065/1 (далі - Договір поруки), за яким поручитель зобов'язався відповідати за повне виконання боржником своїх зобов'язань.

25 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір застави рухомого майна № K2НСАU01770065 (далі - Договір застави), за яким ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором передав у заставу автомобіль марки Opel Astra OTGF69, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1

ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 15 травня 2015 року в нього виникла заборгованість у розмірі 601 372 грн 39 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів.

ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що банк 24 травня 2011 року отримав від нього на підставі Акта прийому в заклад банку автомобіля позичальника(далі - Акт) заставний автомобіль з метою його подальшої реалізації, тобто фактично погодився на дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, тим самим відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) змінив строк виконання основного зобов'язання, і міг у випадку недостатності грошових коштів на покриття вимоги заставодержателя, пред'явити позов до позичальника у межах позовної давності.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник припинив сплачувати щомісячні платежі за кредитом з 11 жовтня 2011 року, однак банк звернувся до суду з позовом лише 03 липня 2015 року, тобто зі спливом загальної позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту та відсотками у розмірі 2 516, 12 доларів США, за пенею - у розмірі 1 063,01 доларів США, а всього стягнуто 3 579,13 доларів США, що еквівалентно 95 849 грн 10 коп. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір у рівних частках, з кожного - по 469 грн 48 коп.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з відповідачів кредитної заборгованості, апеляційний суд виходив з того, що при припиненні погашення позичальником чергових щомісячних платежів перебіг загальної позовної давності починається лише для вимог про стягнення цих несплачених щомісячних платежів, однак чинність кредитного договору визначена сторонами до 24 вересня 2014 року і вимоги про дострокове погашення кредиту банком не заявлялися, тому позовну давність належить рахувати з 03 липня 2012 року, тобто за три роки до звернення банку в суд з цим позовом. Оскільки сторони за Договором поруки добровільно визначили строк дії цього договору до 24 вересня 2019 року, позовні вимоги про солідарне стягнення кредитного боргу з основного боржника та його поручителя є правомірними.

Відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення з відповідачів комісійних нарахувань у розмірі 2 037,29 доларів США, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ці нарахування здійснюються за обслуговування банком платежів, а оскільки ОСОБА_1 у межах трирічного строку не здійснював будь-яких платежів, то указані нарахування є безпідставними.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити банку у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог та пропуском позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги Акт, за яким банк прийняв переданий у заставу автомобіль з метою його наступного продажу та погашення кредитної заборгованості, тобто вказаний автомобіль вибув з його володіння на законних підставах. Разом з тим, у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право стягнення боргу за Кредитним договором після 18 жовтня 2011 року, у зв'язку з чим судом першої інстанції було правильно застосовано до спірних правовідносин загальну позовну давність.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 20 березня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року справу № 752/11462/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року в редакції, чинній на час його ухвалення (далі - ЦПК України 2004 року), щодо законності та обґрунтованості.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судами встановлено, що 25 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за яким банк надав позичальнику грошові кошти на придбання автомобіля у розмірі 22 629 доларів США зі сплатою 9,12 % річних та кінцевим терміном повернення до 24 вересня 2014 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою своєчасного та належного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за Кредитним договором 25 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 (поручитель) було укладено Договір поруки, за яким поручитель зобов'язався відповідати за повне виконання боржником своїх зобов'язань у тому ж обсязі, що і ОСОБА_1, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов'язків за договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно з частиною другою статті 575 ЦК України закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі.

25 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено Договір застави, за яким ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором передав у заставу автомобіль НОМЕР_1.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 15 травня 2015 року склала 601 372 грн 39 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Апеляційним судом встановлено, що Актом від 24 травня 2011 року ОСОБА_1 передав автомобіль добровільно і доручив банку його реалізувати. Гроші від реалізації вказаного автомобіля просив направити на погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором у випадку невиконання ним зобов'язання перед банком. Згідно з пунктом 9 вказаного Акта автомобіль буде знаходитися на охоронюваній стоянці.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Пунктом 23 Договору застави визначено, що звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених пунктами 15.7.1, 15.7.2, 15.7.3, 15.8 цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» не мав правових підстав реалізовувати закладений автомобіль без погодження з позичальником до закінчення дії Кредитного договору чи його розірвання.

Судом також встановлено, що згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним договором ОСОБА_1 після передачі 24 травня 2011 року в заклад заставного автомобіля продовжував погашати кредит до жовтня 2011 року.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що банк, маючи намір реалізувати закладений автомобіль, 16 лютого 2015 року замовив проведення автотоварознавчого дослідження автомобіля НОМЕР_1.

Згідно з висновком експерта про оцінку транспортного засобу від 16 лютого 2015 року ринкова вартість вказаного автомобіля на дату оцінки складає 135 тис. грн.

22 вересня 2015 року виручені від реалізації автомобіля грошові кошти у розмірі 5 844,16 доларів США були зараховані на погашення кредитних витрат за Кредитним договором і на погашення кредитної заборгованості та відсотків.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що виручені від реалізації автомобіля грошові кошти мають бути зараховані в рахунок боргу в межах загальної позовної давності, тобто за три роки перед зверненням банку до суду з цим позовом, а саме за період з 03 липня 2012 року по 03 липня 2015 року.

Відповідно до частин першої та третьої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до частини першої, п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Враховуючи положення вищенаведеної частини другої статті 1050 ЦК України, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту дострокового.

Судом також встановлено, що згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору строк його дії до 24 вересня 2014 року. Тобто чинність Кредитного договору визначена сторонами до вказаної дати, а вимоги про дострокове погашення кредиту банком не заявлялися.

Застосовуючи до спірних правовідносин загальну позовну давність, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що її перебіг слід обчислювати з 03 липня 2012 року, тобто за три роки до звернення банку в суд з цим позовом. Застосовуючи спеціальну позовну давність до вимог про стягнення пені за прострочення погашення тіла кредиту та відсотків, апеляційний суд правильно виходив з того, що розмір пені підлягає стягненню в межах річного строку, тобто за період з 03 липня 2014 року по 24 вересня 2014 року.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Пунктом 12 Договору поруки встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (24 вересня 2019 року).

Проаналізувавши викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги банку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що банк набув право звернення стягнення на предмет застави 24 травня 2011 року, коли прийняв від ОСОБА_1 автомобіль для реалізації та погашення кредитної заборгованості, є безпідставними, оскільки згідно з Актом ОСОБА_1 доручив банку здійснити реалізацію автомобіля, а грошові кошти від його реалізації направити на погашення кредитної заборгованості у випадку невиконання ним зобов'язання перед банком. Матеріалами справи підтверджується, та не заперечувалося сторонами, що на час передачі автомобіля банку ОСОБА_1 виконував взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, тобто банк не мав права здійснювати реалізацію транспортного засобу за відсутності заборгованості позичальника.

Крім того, відповідно до вищезазначеної частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» банк не мав права без погодження з позичальником до закінчення дії Кредитного договору чи розірвання договору реалізувати закладений автомобіль.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду щодо установлення фактичних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. Вказані доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що цим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовані норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний