Справа № 308/2774/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Готри Т.Ю. і ОСОБА_1,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2017 року (під головуванням судді Бедьо В.І.) за позовом ОСОБА_2 до Баранинської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у березні 2017 р.

Просила визнати за нею у порядку спадкування право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які знаходяться за адресою: Ужгородський район, с. Довге Поле, вул. Центральна, буд.121.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 19 травня 2016 р. помер її чоловік ОСОБА_3, який був головою дворогосподарства за вказаною адресою. У житловому будинку на момент смерті спадкодавця проживала вона, як дружина померлого, та син ОСОБА_4 Заповіт спадкодавцем не складався. Оскільки ОСОБА_4 відмовився від спадщини на її користь, то вона вважається єдиною спадкоємицею за законом усього майна померлого.

Однак, державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори їй було відмовлено в оформленні права на спадщину та видачі відповідного свідоцтва на житловий будинок із-за відсутності правовстановлюючих документів.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2017 р. у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи,нормам матеріального та процесуального права. Вважає, що наділена правом у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину звернутися за захистом і визнанням своїх прав у порядку позовного провадження. Указує, що висновок суду про не входження житлового будинку та прилеглих споруд до складу спадщини є помилковим. Зазначає, що оскільки житловий будинок із прилеглими спорудами був збудований до 05 серпня 1992 р., то прийняття такого в експлуатацію не вимагалося.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу відповідач не подав. Просить переглянути справу за його відсутності.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із недоведеності позовних вимог. При цьому встановив, що спадкодавець (ОСОБА_3В.) за життя належно не оформив і не зареєстрував своє право власності на дворогосподарствов с. Довге Поле, вул. Центральна, буд. 121, Ужгородського району, а лише був прописаний і проживав у цьому будинку як і решта членів сімї. Технічний паспорт на вказаний обєкт нерухомості виготовлений 27.02.2017 р. на замовлення та імя позивачки, яка повинна вчинити подальші дії для набуття права власності на будинок.

Колегія суддів погоджується із цим висновком як правильним по суті спірних правовідносин.

Неоспореними обставинами є статус позивачки як єдиної спадкоємиці за законом (дружини) після смерті чоловіка ОСОБА_3, що прийняла спадщину, наявність житлового будинку по вул. Центральній, 121, у с. Довге Поле Ужгородського району, факт постійного проживання і реєстрації у цьому будинку спадкодавця як голови дворогосподарства, відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину (житловий будинок) через відсутність правовстановлюючих документів і право позивачки на звернення до суду в порядку позовного провадження.

Констатація указаних обставин апелянтом із посиланням на відповідні норми ЦК України щодо спадкування жодним чином не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що в разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав, не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи, письмовим доказам і належним до застосування нормам матеріального права. При цьому позивач указує, що будинок побудований у 1953-1960 роках.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;

5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

У 1953-1960 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації(правова позиція ВСУ у справі N 6-137цс13).

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Однак, лише за умови, коли нерухоме майно створене та оформлене в передбаченому законодавством порядку, який існував на час його будівництва.

У спірних правовідносинах правове значення має не сама відсутність державної реєстрації нерухомого майна (на чому ґрунтується апеляційна скарга), а наявність і доведеність правомірності створення майна та умов для виникнення права власності у спадкодавця.

Між тим, позивачка не надала жодного належного, допустимого та достовірного доказущодо правового режиму земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок), а також із приводу того, чи отримано спадкодавцем дозвіл на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку, коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку, чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Не підтверджують доводів ОСОБА_2 і надані нею у суді апеляційної інстанції додаткові документи: облікова картка обєкта по господарського обліку, матеріали інвентарної справи від 1989 р., рішення і довідка Баранинської сільської ради Ужгородського району про надання ОСОБА_3 (спадкодавцю) у березні 1995 р. земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0.60 га. Натомість із указаних документів і матеріалів убачається, що спірний будинок побудований ще матірю спадкодавця ОСОБА_5

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію (на що посилається апелянт), наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року N 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється:

- оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними;

- по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року N 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Тобто, в будь-якому разі вимоги позивача не підлягають задоволенню за недостатністю доказів.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складене 02 лютого 2018 р.

Судді: