Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 372/4899/15-ц

провадження № 61-4247св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - садівницьке товариство «Енергобудівельник»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2016 року в складі суддів: Лівінського С. В., Олійника В. І., Сержанюка А. С.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до садівницького товариства «Енергобудівельник» (далі - СТ «Енергобудівельник») про визнання незаконними дій, рішення та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 травня 2007 року ОСОБА_2 є членом садівницького товариства та власником земельних ділянок

№ 173, 174, що знаходяться у межах території СТ «Енергобудівельник».

У жовтні 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації про тарифи на електроенергію для членів товариства. Відповідачем у відповіді було зазначено, що з 1 вересня 2015 року

по 29 лютого 2016 року встановлено нові тарифи для членів товариства відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 26 лютого

2015 року № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню» (далі - постанова НКРЕКП № 220), правління публічного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі - ПАТ «Київобленерго») та правління СТ «Енергобудівельник», а саме до

200 кВт/год. - 0,90 грн за 1 кВт/год. (з ПДВ); від 200 кВт/год. до 600 кВт/год. - 1,10 грн за 1 кВт/год. (з ПДВ); більше 600 кВт/год. - 1,35 грн за 1 кВт/год. (з ПДВ). 26 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про усунення порушень законодавства та приведення діючих тарифів на електроенергію для членів СТ «Енергобудівельник» у відповідність до постанови НКРЕКП № 220, однак відповіді не отримав.

ОСОБА_2 просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати незаконними дії та скасувати рішення правління СТ «Енергобудівельник» щодо встановлення тарифів на електроенергію для членів

СТ «Енергобудівельник» на період з 1 вересня 2015 року по 29 лютого

2016 року в розмірах: до 200 кВт/год - 0,90 грн за 1 кВт/год.; від 200 кВт/год. до 600 кВт/год. - 1,10 грн 1 кВт/год.; понад 600 кВт/год. - 1,35 грн за 1кВт/год.; зобов'язати СТ «Енергобудівельник» привести тарифи на електроенергію для членів СТ «Енергобудівельник» у відповідність до постанови НКРЕКП № 220; зобов'язати СТ «Енергобудівельник» зарахувати позивачу в рахунок наступних платежів за електроенергію кошти в сумі 3 351 грн 81 коп., сплачені ним понад тарифи, що визначені в постанові НКРЕКП № 220; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу та судові витрати.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області

від 18 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем у порушення статей 10, 57, 58, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення, не доведено належними та допустимими доказами пред'явлені позовні вимоги.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2016 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області

від 18 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення правління СТ «Енергобудівельник» в частині встановлення платежів на електроенергію, спожиту з 1 вересня 2015 року по 29 лютого 2016 року. Зобов'язано СТ «Енергобудівельник» зарахувати ОСОБА_2 в рахунок наступних платежів за електроенергію кошти в сумі 3 351 грн 81 коп., сплачені ним понад тарифи, що визначені в постанові НКРЕКП № 220. У решті позову відмовлено. Стягнуто з СТ «Енергобудівельник» витрати, пов'язані зі сплатаю судового збору в сумі 1 023 грн 12 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач, ухваливши рішення про встановлення тарифів на електроенергію, вийшов за межі своїх повноважень, а тому воно є незаконним та підлягає скасуванню, у зв'язку з чим на товариство покладено обов'язок зарахувати кошти, сплачені позивачем, в рахунок наступних платежів за електроенергію. Судові витрати стягнуті на підставі статті 88 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що всупереч вимогам статті 88 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення рішення, апеляційний суд не врахував оплату позивачем витрат на правову допомогу та не перевірив їх розмір, не дослідив докази, надані на підтвердження вказаних обставин та не здійснив розподілу вказаного виду судових витрат, а також невірно вирішив питання розподілу судового збору, у зв'язку з чим у зазначеній частині ухвалив незаконне рішення.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому не підлягає перегляду в касаційному порядку.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог частини першої статті 88 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу (пункт 2 частини третьої статті 79 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення).

Частиною першою статті 84 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення, передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Встановлено, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 уклав з адвокатом ОСОБА_3 договір про надання правової допомоги від 15 жовтня 2015 року, що також підтверджується заявою про допуск до участі у справі особи, яка має право надавати правову допомогу, від 11 грудня 2015 року, та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії НОМЕР_1 від 24 липня 2015 року.

Відповідно до наданого адвокатом ОСОБА_3 акта виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги від 8 грудня 2015 року останнім було затрачено 55 годин роботи на надання правової допомоги.

На підставі додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 сплатив адвокату ОСОБА_3 грошові кошти за надання правової допомоги у розмірі 23 700 грн, що підтверджується квитанціями від 10 грудня 2015 року на суму 12 000 грн та від 21 грудня 2015 року на суму 11 700 грн.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Апеляційний суд наведеного не врахував, не перевірив докази сплати позивачем витрат на правову допомогу та їх розмір, а також не вирішив у рішенні суду питання про їх розподіл.

Статтею 1 Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI (далі - Закон України № 4191-VI) в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1 218 грн.

Розмір компенсації витрат на правову допомогу у даній цивільній справі не може перевищувати 487 грн 20 коп. за годину здійснення процесуального представництва в судах. Отже, розмір компенсації витрат на правову допомогу за здійснення процесуального представництва в судах становить 974 грн 40 коп. (487 грн 20 коп. Ч 2 години).

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що його представником витрачено на переміщення з офісу до відповідної установи, організації, підприємства, особи з метою надання правової допомоги позивачу 8 год.

Вимоги позивача щодо стягнення витрат на оплату правової допомоги у вигляді підготовки та направлення запитів, підготовки пакету документів для звернення до суду з позовною заявою (ксерокопіювання, сплата судового збору), подачі документів до суду не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є частиною процесу складання процесуальних документів, на який представником ОСОБА_2 - адвокатом ОСОБА_3 витрачено 24 години. Таким чином, за надання вказаного виду правової допомоги підлягають стягненню 11 520 грн (24 години х 480 грн).

Обґрунтованими є вимоги заявника щодо сплати витрат на правову допомогу при вивченні матеріалів справи, аналізу чинного законодавства, судової практики, побудови стратегії захисту прав клієнта, на які представником позивача витрачено 12 годин, тому вказані вимоги підлягають задоволенню в розмірі 4 800 грн.

Враховуючи вказане, загальний розмір витрат на правову допомогу, який підлягає задоволенню становить 17 294 грн 40 коп.

За змістом статей 79, 88 ЦПК України, у редакції, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом, витрати на правову допомогу присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено три немайнові позовні вимоги, дві з яких були задоволені судом апеляційної інстанції.

При визначенні розміру судових витрат (витрат на правову допомогу), належних до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно сумі задоволених вимог, апеляційний суд мав виходити із того, що вимоги задоволено на 2/3 частини, тому витрати на правову допомогу мають становити 2/3 частини від фактично доведених витрат, тобто від 17 294 грн 40 коп. (974 грн 40 коп. + 11 520 грн + 4 800 грн), що становить 11 529 грн 60 коп. (17 294 грн 40 коп. Ч 2/3 частин).

Апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 316 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, вказані вище обставини справи не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Рішення апеляційного суду в частині розподілу судового збору також не відповідає вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду у листопаді 2015 року.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на час звернення з позовом, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір, що становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на час звернення з позовом, визначено, що у разі, коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою, за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір справляється у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Докази сплати ОСОБА_2 судового збору у встановленому законом розмірі за подання позовної заяви та апеляційної скарги наявні в матеріалах справи.

Ухвалюючи рішення в частині розподілу витрат за сплату судового збору, апеляційний суд не дотримався правила, визначеного статтею 88 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, щодо пропорційного присудження вказаних витрат до розміру задоволених позовних вимог.

При визначенні розміру витрат зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, апеляційний суд не врахував, що позовні вимоги задоволені на 2/3 частини, проте вказані обставини судом апеляційної інстанції залишено поза увагою.

Розмір судових витрат (судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви), що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, у даній справі становить 974 грн 40 коп. (1 461 грн 60 коп.Ч 2/3 частини).

Розмір судових витрат (судового збору, сплаченого за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду), що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, у даній справі становить 1 071 грн 84 коп. ((1 461 грн 60 коп. х 110 %). Ч 2/3 частини).

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки апеляційним судом порушено норми процесуального права, це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення в частині розподілу судових витрат, а зібраних у справі доказів достатньо для перевірки всіх обставин, тому рішення апеляційного суду в указаній частині відповідно до положень статті 412 ЦПК України необхідно змінити.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2016 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути із садівницького товариства «Енергобудівельник» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 974 грн 40 коп.

Стягнути із садівницького товариства «Енергобудівельник» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 071 грн 84 коп.

Стягнути із садівницького товариства «Енергобудівельник» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 11 529 грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик