Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 750/5477/15-ц

провадження № 61 - 3260 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючогоСтрільчука В. А.,
суддів:Олійник А. С., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Кузюри Л. В., Онищенко О. І., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 березня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 935/6-100, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у тимчасове користування в сумі 59 500 швейцарських франків зі сплатою 9,5 % річних та з кінцевим терміном повернення коштів до 21 квітня 2022 року. Свої зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 25 травня 2015 року у нього утворилася заборгованість у сумі 92 775,89 швейцарських франків.

На підставі вищевикладеного ПАТ «Укрсоцбанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_6 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 775,89 швейцарських франків, що еквівалентно 2 071 783 грн 74 коп.

Представник відповідача ОСОБА_8 проти позову заперечував та подав заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж відповідачем був здійснений у серпні 2009 року, а з позовом до суду позивач звернувся 26 травня 2015 року, що свідчить про пропуск трирічного строку позовної давності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 жовтня 2015 року позов банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 92 775,89 швейцарських франків, що еквівалентно 2 071 783 грн 74 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує, є підставі для стягнення з нього на користь банку заборгованості. Клопотання представника позивача про застосування наслідків спливу строків позовної давності є необґрунтованим, оскільки початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлюваної кредитної лінії від 27 квітня 2007 року № 935/6-100 заборгованість за кредитом у сумі 39 005,28 швейцарських франків, заборгованість за відсотками в сумі 14 678,50 швейцарських франків, заборгованість за пенею в сумі 309 826 грн. В іншій частині позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у задоволенні позову банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором за період з серпня 2009 року по 3 червня 2012 року варто відмовити, у зв'язку із пропуском строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав представник відповідача; вимоги банку про стягнення заборгованості за період з 3 червня 2012 року по 10 березня 2022 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню; висновок суду першої інстанції про необґрунтованість клопотання відповідача про застосування строків позовної давності базується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

У серпні 2016 року представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2015 року, у якій заявник просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що заборгованість зі сплати кредиту та відсотків за користування ним виникла в наслідок дії складних непередбачуваних обставини, а саме розгортання та загострення світової фінансово-економічної кризи у 2008-2009 роках; позивач не надав суду доказів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання; розрахунок боргу щодо наявності грошового зобов'язання відповідача є лише одностороннім відображенням арифметичних розрахунків позивача та не може слугувати доказом безспірності розміру позовних вимог; судом не враховано положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо можливості зменшення розміру неустойки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справ, а ухвалою від 19 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вищевказану цивільну справу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; судове рішення відповідає вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом першої інстанції установлено, що 27 березня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 935/6-100, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у тимчасове користування в сумі 59 500 швейцарських франків зі сплатою 9,5 % річних та з кінцевим терміном повернення коштів до 21 квітня 2022 року.

Пунктами 1.1.1, 2.5 указаного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та відсотків.

Свої зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 25 травня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 92 775,89 швейцарських франків, з яких: 51 650,44 швейцарських франків (1 153 408 грн 97 коп.) - заборгованості за кредитом, 27 251,23 швейцарських франків (608 548 грн 77 коп.) - заборгованості за відсотками, 6 624,33 швейцарських франків (147 928 грн 39 коп.) - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 7 249,89 швейцарських франків (161 897 грн 61 коп.) - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положеннями частини першої статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася у зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 належним чином взятих за договором зобов'язань та відсутністю підстав для застосування позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що висновок суду першої інстанції про необґрунтованість клопотання відповідача про застосування позовної давності базується на невірному тлумаченні норм матеріального права, що призвело до помилкових висновків.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постановах від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13 та від 19 березня 2014 року № 6 - 20 цс 14, в обґрунтування своїх висновків про відмову у застосуванні позовної давності, є невірним, оскільки вказаний висновок Верховного Суду України зводиться до того, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову банку, апеляційний суд, врахував положення статей 526, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором за період з 03 червня 2012 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь банку заборгованості за період з серпня 2009 року по 3 червня 2012 року, апеляційний суд, керуючись частиною четвертою статті 267 ЦК України, правильно виходив із того, що за цими вимогами позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав суду доказів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості відповідача за договором про надання відновлюваної кредитної лінії від 27 березня 2008 року № 935/6-100, у якому повністю відображено суму отриманих коштів, дату та суму погашення тіла кредиту, прострочених та нарахованих відсотків. Правильність указаного розрахунку банку відповідач не спростував.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що розрахунок заборгованості щодо наявності грошового зобов'язання відповідача є лише одностороннім відображенням арифметичних розрахунків позивача та не може слугувати доказом безспірності розміру позовних вимог, є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо можливості зменшення розміру неустойки, відхиляються, оскільки застосування частини третьої статті 551 ЦК України є правом суду, а не його обов'язком, крім того, заявником ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не порушувалось питання про зменшення розміру неустойки.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Таким чином, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: А. С. Олійник С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик