Ухвала

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 414/218/17

провадження № 61-678 ск 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Кремінського районного суду Луганської області від 12 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, розірвання договору та стягнення суми депозиту,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернулась до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання неправомірними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині блокування депозитного рахунку за договором від 20 травня 2016 року № SAMDNWFD007 та відмови у закритті депозитного рахунку та видачі залишку грошових коштів з рахунку, розірвання договору, стягненні депозиту у розмірі 101 227 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2016 року між сторонами укладено депозитний договір № SAMDNWFD007, строк дії якого закінчився 20 листопада 2016 року. 23 листопада 2016 року відповідач безпідставно відмовив у видачі грошових коштів у розмірі 101 227 грн з депозитного рахунку позивача, пославшись на блокування банком його обслуговування. Позивач вважав такі дії неправомірними, та такими, що порушують її права як споживача, а тому просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 12 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року, позов задоволено.

Визнано дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині блокування депозитного рахунку ОСОБА_4 за договором № SAMDNWFD701 від 20 травня 2016 року неправомірними. Розірвано договір № SAMDNWFD701 від 20 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 суму депозиту у розмірі 101 227 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що відповідачем не виконані зобов'язання за договором № SAMDNWFD701 від 20 травня 2016 року укладеного між сторонами, в частині видачі позивачу вкладу та нарахованих процентів після спливу строку, визначеному у договорі банківського вкладу, і це свідчить про істотне порушення його умов договору та втручання діями банку у право власника на мирне володіння своїм майном, що призвело до обмеження позивача на отримання належних їй коштів. При цьому, апеляційним судом вказано, що випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження належними йому коштами (депозитного вкладу строк дії якого закінчився), можуть бути передбачені в окремому законі. Правовою гарантією на невтручання у право власності на кошти є рішення суду, що відповідає ст. 41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

18 грудня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Кремінського районного суду Луганської області від 12 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року, у якій просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що банк зобов'язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства клієнтів у разі виникнення підозри в тому, що їх фінансові операції (фінансова операція) можуть (може) бути пов'язані (пов'язана) з фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення. У зв'язку із чим, позивач має надати до банку документи, що посвідчують її особу, реєстраційний номер облікової картки платника податків, письмову заяву про перерахування коштів. Однак ОСОБА_5 вказані документи не надано, що є підставою відмови позивачу у обслуговуванні до моменту їх надання.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року).

Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Судами встановлено, що 20 травня 2016 року між сторонами укладений договір № SAMDNWFD701 вклад «Депозит Плюс» строковий на 6 місяців, за умовами якого позивачем ОСОБА_4 внесено суму вкладу - 100 000 грн, яку зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_1, з нарахуванням 18 % річних, строком по 20 листопада 2016 включно. У пункті 21 договору від 20 травня 2016 року передбачено порядок повернення вкладу, протягом 5 календарних днів після дати спливу кожного строку вкладу.

23 листопада 2016 року позивач звернулася до банку із вимогою про видачу вкладу за договором від 20 травня 2016 року, однак працівником банку у видачі їй було відмовлено. Залишок коштів на депозитному рахунку на час звернення позивача із вказаною заявою становив 101 227 грн 30 коп.

Листом від 14 лютого 2017 року банк повідомив позивача про прийняте рішення, згідно з якими будуть розірвані укладені договори та закритті поточні рахунки, але при цьому відповідач не направив вкладнику такого рішення і не ідентифікував договір або договори, які з нею були укладені.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що дії банку з блокування рахунку позивача є неправомірними, оскільки у матеріалах справи немає будь-яких відомостей які б свідчили про встановлення неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GУMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права (статті 1060 ЦК України) є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Кремінського районного суду Луганської області від 12 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, розірвання договору та стягнення суми депозиту.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель