Справа № 184/700/17
Номер провадження 2/184/31/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Томаш В.І.,

при секретарі - Михайлової Т.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя» та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 «про поділ спільного майна подружжя», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який уточнила та просить суд шлюб, зареєстрований 05.11.2004 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області по актовому запису №225 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - розірвати. Визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою власністю. Вчинити розподіл спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, виділивши ОСОБА_4 кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн., а ОСОБА_2 - комп'ютер у зборі вартістю 13174,79 грн., стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 різницю вартості 1/2 частки майна в розмірі 1586,90 грн..

Посилається на те, що 05.11.2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №225, між нею та ОСОБА_2 укладений шлюб. Від шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб виявився невдалим, тому що за час сумісного проживання між ними не склалися гармонічні сімейні стосунки. На даний час шлюб носить тільки формальний характер. Між ними часто виникали сварки та конфлікти на ґрунті відсутні взаєморозуміння та на побутовому грунті. Після такого чергового конфлікту в січні 2017 року вони розійшлися. На даний час вони припинили сумісне життя та ведення спільного господарства і проживають окремо. Примирення між ними неможливе, оскільки в неї втрачені до відповідача які-небудь відчуття кохання. Під час зареєстрованого шлюбу сторони за спільні кошти придбали комп'ютер у зборі, а також кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн. Усього сторони купили майна на загальну суму 23173,79 грн.

Згідно вимог ст. 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Для купівлі переліченого майна сторони витрачали гроші, які заробляли разом під час їхнього шлюбу. Тому вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю, а його 1/2 частина повинна належати позивачу відповідно до вимог ст. 60 CK України.

Вартість належної позивачу ОСОБА_4 частки у спільному майні подружжя становить: 23173,79 грн. 2 = 11586,90 грн..

Згідно ст. 70 CK України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Коли відповідач виселявся до іншого житла, він за власним розсудом та без згоди позивача забрав ті речі, які сторони купили за спільні кошти і які є їхньою спільною сумісною власністю. Ніякої домовленості між ними щодо поділу цього майна не існувало і не існує, шлюбний договір вони також не укладали. Відповідач взагалі не визнає за позивачем права на перелічене майно і в добровільному порядку повертати його частину не бажає. Вартість належної частки позивачу у спільному сумісному майні подружжя становить 11586,90 грн.. ОСОБА_4 не заперечує вчинити розподіл вказаного майна, виділивши позивачу кольоровий телевізор вартістю 9999,00 грн. Комп'ютер у зборі залишити відповідачу. Різницю вартості належної позивачу частки майна у розмірі 1587,90 грн. (11586.90 - 9999,00 = 1587,90) вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь.

В своїй зустрічній позовній заяві відповідач жодним словом не вказує на існування переліченого майна. Він також посилається на те, що вона з ним нібито за спільні кошти купили квартиру АДРЕСА_2 (раніше - м. Орджонікідзе). Але вказана квартира не являється їхнім спільним майном, оскільки куплена на кошти, отримані від продажу майна, яке також не являється їхнім спільним сумісним майном. Гроші на спірну квартиру вона отримала, продавши від свого імені та за довіреністю № 1948 від 08.10.2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу ОСОБА_6, від імені її матері - ОСОБА_7, квартиру АДРЕСА_3, яка належала їм в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого відділом комунальної власності міськвиконкому у м. Орджонікідзе 12.04.2006 року. Свідоцтво про право власності на вказану квартиру було зареєстроване КП «Нікопольське МБТІ» 12.04.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10369743 від 12.04.2006 року. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між нею від свого імені та від імені матері та ОСОБА_8 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу ОСОБА_9. 1/2 частка проданої квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, отриманого в результаті приватизації нею вказаної частки квартири, тому це нерухоме майно є її особистою власністю відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України. Того ж дня, 05.07.2017 року, після отримання грошей за продану квартиру позивачка купила іншу квартиру АДРЕСА_4. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між позивачкою, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_11, яка діяла в інтересах ОСОБА_12, на підставі довіреності № 3-1361 від 16.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Краснодарського нотаріального округу 16 Кваснюк І.Г.. Цей договір також був зареєстрований 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського нотаріального округу ОСОБА_9. Обидва договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені в один день, у одного нотаріуса, а всі гроші, отримані від продажу квартири, належної матері та позивачці особисто, були передані за придбану спірну квартиру. Таким чином, зазіхання відповідача на спірну квартиру не мають ніяких законних підстав. До того ж, спірна квартира була позивачем куплена вже після припинення спільного проживання з відповідачем.

Згідно ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У час, коли була куплена спірна квартира, сторони не проживали однією родиною, не вели спільного господарства, а джерело отриманих для придбання спірної квартири коштів - продаж квартири АДРЕСА_5 (нині - м. Покров), яка не належала до спільного сумісного майна. Оскільки в договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 вказана її оціночна вартість в розмірі 45000 грн., вказана сума визначена позивачем як ціна її позову в частині нерухомого майна.

Вирішити спір між сторонами в добровільному порядку виявилось неможливим, відповідач з цього приводу звернувся до суду. Тому вона вимушена доповнити свій первинний позов про розірвання шлюбу вимогами майнового характеру.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явилась, але надала до суду письмову заяву, в якій просить справу слухати в її відсутності в зв'язку зі станом свого здоров'я, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнала та просить відмовити в його задоволенні.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала та просить суд їх задовольнити. Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнала та просить відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні свої зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Позовні вимоги позивачки та її представника частково лише в частині розірвання шлюбу, але не згоден з причинами розпаду сім'ї, оскільки вважає, що його сім'я розпалася в зв'язку з тим, що його дружина стала підтримувати відносини з іншим чоловіком. В іншій частині позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Посилається на те, що відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області 05 листопада 2004 року між ним та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_6 року у них народився син - ОСОБА_14.

11.03.2017 року він від'їздив на заробітки до м. Магадан Російської Федерації для поліпшення майнового стану своєї сім'ї. 03.07.2017 року він, не знаючи про розірвання шлюбу, здійснив грошовий переказ дружині на рахунок матері дружини в розмірі 60 000 російських рублів, з яких половина за усною домовленістю повинна була передаватись їхнім сімейним друзям. У вересні 2017 року, повернувшись з м. Магадан Російської Федерації, він дізнався про те, що дружина розірвала з ним шлюб. Заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 між ним та позивачем шлюб було розірвано. Внаслідок подання ним заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 судом винесено ухвалу про задоволення його заяви та заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про розірвання шлюбу» скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Оглядаючи позовну заяву позивача «про розірвання шлюбу» від 28.04.2017 року, ОСОБА_4 не повідомила суду, що у зв'язку із фінансовими труднощами він виїхав та перебував за межами України на заробітках. Хоча даний факт позивачу був достовірно відомий. Також позивач зазначила, що між сторонами відсутній майновий спір. Однак, він вимушений заперечувати щодо відсутності між сторонами майнового спору у зв'язку із наступним.

По-перше, він проживав разом із дружиною та їхнім сином в однокімнатній квартирі, що розташована АДРЕСА_7. Наприкінці грудня 2015 року їхня сусідка - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживала АДРЕСА_15, запропонувала їм укласти договір міни вищезазначених квартир. У ОСОБА_8 була трикімнатна квартира. Тому за домовленістю між ОСОБА_8 та ним з дружиною вони зобов'язувались передати однокімнатну квартиру та доплату в розмірі 5000 доларів США. ОСОБА_8 взамін зобов'язувалась передати у власність свою трикімнатну квартиру, яку вона оцінювала в розмірі 8000 доларів США.

Починаючи з 2012 року та щороку він їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації з метою поліпшення сімейних умов та в подальшому розширення жилої площі для своєї сім'ї у зв'язку з тим, що він разом із дружиною планували у подальшому зачаття другої дитини у сім'ї.

До здійснення зазначеної угоди він разом із дружиною планували витратити кошти, що він заробляв у золотодобувній компанії. Частковими авансовими внесками в розмірі по 1000 доларів США вони передавали ОСОБА_8, що у сукупному розмірі переданих майнових коштів, що були зароблені ним у золотодобувних компаніях складає 4000 доларів США.

Починаючи після новорічних свят 2016 року, він разом із сім'єю (дружина та син) фактично переселились у трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 та фактично там проживали, одночасно здійснюючи плановий ремонт у зазначеній квартирі.

Починаючи з 11.03.2017 року, він знову від'їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації. Після даного від'їзду його дружина без його відома здійснила наступні дії: розірвала між ними в заочному порядку шлюб (односторонньому порядку) та здійснила переоформлення трикімнатної на своє ім'я.

Узагальнюючи викладене, дружина своїми діями фактично відсторонила його від придбання нерухомості та від права набуття спільної сумісної власності, яку вони заздалегідь планували придбати.

По-друге, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна ОСОБА_4 05.07.2017 року набула права власності на квартиру, загальною площею 58,4 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9.

У зв'язку із скасуванням заочного рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 ним 03.11.2017 року отримано повторне свідоцтво про шлюб між ним та позивачем. Здійснено запит до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та отримано дублікат. Тобто, на сьогоднішній день він та позивач перебувають у належним чином зареєстрованому шлюбі як чоловік та дружина.

У зв'язку із розглядом справи про розірвання шлюбу, а також наявністю спору про поділ майна він вимушений звернутись до суду із даною зустрічною позовною заявою про поділ майна та визнання права особистої приватної власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири.

Згідно до ч.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 зазначено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Виходячи зі статті 51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Майно чоловіка і дружини є їхньою спільною сумісною власністю, тобто, усе майно, що придбано під час шлюбу, належить їм обом. За винятком того, що було подаровано або успадковане кожним з них. До майна ставляться всі грошові виплати, включаючи доходи від підприємницької діяльності й виплат, що не мають цільового призначення, рухомі і нерухомі речі, цінні папери, паї, внески, частки в капіталі комерційних організацій.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна подружжя може бути здійснений як у період шлюбу, так і після його розірвання на вимогу кожного із чоловіка й дружини, а також у випадку заяви кредитором вимоги про поділ спільного майна чоловіка і дружини для звернення стягнення на частку одного з них у спільному майні чоловіка і дружини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільне майно може бути поділене між подружжям за згодою. За їхнім бажанням угода про поділ спільного майна може бути нотаріально посвідчено. В окремих випадках, щодо нерухомості, нотаріальне посвідчення договору про поділ спільного майна подружжя обов'язкове.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

При поділі спільного майна суд на вимогу чоловіка і жінки визначає, яке майно належить кожному з них. У випадку, якщо дружині передається майно, вартість якого перевищує належну їй частку, чоловікові може бути присуджена відповідна грошова або інша компенсація, яку дружина йому зобов'язана виплатити або навпаки.

Речі, придбані винятково для задоволення потреб неповнолітніх дітей (одяг, взуття, шкільні, спортивні приналежності, музичні інструменти, дитяча бібліотека й інші), поділу не підлягають і передаються без компенсації тому із подружжя, з ким проживають діти.

Внески внесені подружжям за рахунок спільного майна на ім'я спільних неповнолітніх дітей, вважаються приналежним цим дітям і не враховуються при поділі майна подружжя.

У випадку поділу майна в період шлюбу та частина спільного майна чоловіка і дружини, що не була поділена, а так само майно, нажите подружжям в період шлюбу надалі, становлять їхню спільну власність.

При поділі спільною майна подружжя і визначенні часток у цьому майні частки чоловіка і дружини визнаються рівними, якщо інше не передбачено договором між ними.

Суд вправі відступити від принципу рівності чоловіка і дружини в їхньому спільному майні виходячи із інтересів неповнолітніх дітей і (або) виходячи з інтересу одного із подружжя, зокрема, якщо інший із подружжя не одержував доходів з неповажних причин або витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п. 22 постанови від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 Сімейного кодексу України положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК України.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав та просив задовольнити, проти позовних вимог ОСОБА_4 та її представника окрім розірвання шлюбу заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона сестра ОСОБА_2. Подружжя ОСОБА_2 жили добре. В березні 2017 року ОСОБА_2 поїхав на заробітки до Росії. Зі слів матері вона взнала, що суд розірвав шлюб без ОСОБА_2, який про це не знав, постільки був у тайзі. Коли ОСОБА_2 у вересні 2017 року приїхав додому, пішли до нього додому та взнали, що за цей час ОСОБА_4 переоформила квартиру на себе. На початку 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 переїхали до трикімнатної квартири. До цього вони мешкали в однокімнатній квартирі, куди ОСОБА_2 вклав багато грошей. Так само багато грошей він вклав і в трикімнатну квартиру. Все, що заробляв ОСОБА_2 на Півночі, вкладав в сім'ю і в квартиру. ОСОБА_4 поміняла замки на дверях квартири. Вони пішли до ОСОБА_4 на роботу в клініку «Владент». ОСОБА_2 забрав з квартири телевізор, комп'ютер і пакет з речами. В однокімнатній квартирі ОСОБА_2 жив без прописки і права на житло. На скільки їй відомо, подружжя ОСОБА_2 заплатили за квартиру 4000 доларів + 1000 доларів пізніше.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що подружжя ОСОБА_2 вона знає. Вона запропонувала ОСОБА_2 купити квартиру, побалакали в січні 2016 року, вони обмінялись квартирами. Вона переїхала до їх однокімнатної квартири, а вони - до її трикімнатної квартири з доплатою 4000 доларів. Гроші 4000 доларів їй давав ОСОБА_2, вона писала розписку про отримання грошей. Вона знала, що ОСОБА_2 працював на заробітках на Півночі багато років. По документах хазяйкою трикімнатної квартири була вона до серпня 2017 року, постільки у неї були проблеми з документами. Пізніше ОСОБА_4 ще дала їй по розписці 1000 доларів і вона з нею переоформили у нотаріуса трикімнатну квартиру. Гроші 4000 доларів за трикімнатну квартиру давав їй ОСОБА_2 як різницю чи доплату за однокімнатну квартиру. Коли були у нотаріуса, вона взнала від ОСОБА_4, що вона з ОСОБА_2 вже не в шлюбі, її це здивувало. ОСОБА_4 писала розписку, гроші давав ОСОБА_2. В трикімнатній квартирі подружжя ОСОБА_2 зробили гарний ремонт.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив, що він співмешканець ОСОБА_4. Знає її з листопада 2016 року, коли вона прийшла працювати до стоматологічної клініки. З її слів в кінці 2016 року вона зі своїм чоловіком вже не мешкали однією сім'єю, у них були сварки. В березні 2017 року чоловік ОСОБА_4 поїхав на заробітки. Він з ОСОБА_4 дружили, а з травня 2017 року почали мешкати разом в її квартирі. Чоловік ОСОБА_4 знав про їхні відносини по телефону. З цього моменту він взяв на себе всі матеріальні витрати. Він знав, що ОСОБА_4 подала на розірвання шлюбу, було винесено заочне рішення. В липні ОСОБА_4 купила квартиру за ті гроші, які були отримані від продажу іншої квартири. Він багато своїх грошей вклав у квартиру ОСОБА_4. Колишній чоловік ОСОБА_4 ніяких переводів не робив. При купівлі-продажу квартири його не було. Деякі речі ОСОБА_2 забрав з квартири без дозволу ОСОБА_4.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив, що подружжя ОСОБА_4 він знає давно. Вони мешкали в однокімнатній квартирі, потім з доплатою переїхали до трикімнатної квартири, робили там ремонт, купляли речі, предмети. ОСОБА_2 забрав з квартири комп'ютер та телевізор в присутності та зі згоди ОСОБА_4. В той момент він там був. Телевізор купляли вони давно. В 2012 році при покупці у подружжя був маленький телевізор в подарунок. В квартирі ОСОБА_4 залишилось багато речей. Він був при переїзді подружжя ОСОБА_4 до трикімнатної квартири з доплатою близько 5000 доларів. ОСОБА_2 більшу частину грошей біля 3000 доларів віддав хазяйці відразу, іншу частину - при переоформленні квартири. Квартиру переоформили в той момент, коли він та ОСОБА_2 були на Півночі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що вона подруга мами ОСОБА_4. Після весілля ОСОБА_4 зі своїм чоловіком довгий час мешкали в однокімнатній квартирі її матері. Зі слів матері ОСОБА_4 та її самої відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 останній час були погані. ОСОБА_2 останні роки їздив на заробітки. Вона привела ОСОБА_4 на роботу до зубної клініки «Владент». ОСОБА_2 з Півночі при ній не один раз дзвонив ОСОБА_4 на телефон. ОСОБА_4 казала ОСОБА_2 про намір подати на розірвання шлюбу. Коли ОСОБА_2 поїхав на заробітки, ОСОБА_4 переоформила трикімнатну квартиру, яку придбали за гроші від однокімнатної квартири з доплатою. На даний час ОСОБА_4 живе з іншим чоловіком однією сім'єю.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків ОСОБА_15, ОСОБА_8, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_4 та її представником вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають частковому задоволенню, заявлені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та його представника обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 05.11.2004 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області по актовому запису №225 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивач вважає, що шлюб виявився невдалим, тому що за час сумісного проживання між сторонами не склалися гармонічні сімейні стосунки. На даний час шлюб носить тільки формальний характер. Між сторонами часто виникали сварки та конфлікти на ґрунті відсутності взаєморозуміння та на побутовому грунті. На даний час ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинили сумісне життя та ведення спільного господарства і проживають окремо.

З приводу розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 зазначив, що за час його перебування на роботі за межами країни, позивач стала проживати з іншим чоловіком, що призвело до розриву сімейних стосунків та подальше спільне проживання є неможливим.

Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. 112 ч.2 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Таким чином позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Позовні вимоги позивача в частині визнання квартири АДРЕСА_10 особистою власністю ОСОБА_4 не підлягають задоволенню зав наступних підстав.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач ОСОБА_4 посилається на те, що квартира АДРЕСА_11 не являється спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки куплена на кошти, отримані від продажу майна, яке також не являється їхнім спільним сумісним майном.

Позивач ОСОБА_4 зазначає про те, що гроші на спірну квартиру вона отримала, продавши від свого імені та за довіреністю № 1948 від 08.10.2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу ОСОБА_6, від імені її матері - ОСОБА_7, квартиру АДРЕСА_3, яка належала їм в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого відділом комунальної власності міськвиконкому у м. Орджонікідзе 12.04.2006 року. Свідоцтво про право власності на вказану квартиру було зареєстроване Комунальним Підприємством «Нікопольське МБТІ» 12.04.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10369743 від 12.04.2006 року. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між нею від свого імені та від імені матері та ОСОБА_8 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу ОСОБА_9. 1/2 частка проданої квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, отриманого в результаті приватизації нею вказаної частки квартири, тому це нерухоме майно є її особистою власністю відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України.

Того ж дня, 05.07.2017 року, після отримання грошей за продану квартиру позивач ОСОБА_4 купила іншу квартиру АДРЕСА_12. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між позивачем ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_11, яка діяла в інтересах ОСОБА_12, на підставі довіреності № 3-1361 від 16.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Краснодарського нотаріального округу 16 Кваснюк І.Г. Цей договір також був зареєстрований 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу ОСОБА_9.

Обидва договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені в один день, у одного нотаріуса, а всі гроші, отримані від продажу квартири, належної матері та позивачці особисто, були передані за придбану спірну квартиру. Таким чином, зазіхання відповідача на спірну квартиру позивач вважає такими, що не мають ніяких законних підстав. До того ж, спірна квартира була позивачем куплена вже після припинення спільного проживання з відповідачем.

Відповідно вимог п. 23 Постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином позивач ОСОБА_4 посилається на вимоги ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У час, коли була куплена спірна квартира, сторони не проживали однією родиною, не вели спільного господарства, а джерело отриманих для придбання спірної квартири коштів - продаж квартири АДРЕСА_5, яка не належала до спільного сумісного майна. Оскільки в договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_13 вказана її оціночна вартість в розмірі 45000 грн., вказана сума визначена позивачем як ціна її позову в частині нерухомого майна.

Вирішити спір між сторонами в добровільному порядку виявилось неможливим, відповідач ОСОБА_2 з цього приводу звернувся до суду. Тому вона вимушена доповнити свій первинний позов про розірвання шлюбу вимогами майнового характеру.

Суд вважає, що доводи позивача ОСОБА_4 в частині визнання квартири АДРЕСА_10 особистою власністю ОСОБА_4 є необґрунтованими, безпідставними, такими, що суперечать вимогам Сімейного законодавства України та не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 05.11.2004 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області по актовому запису №225 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4. Сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю разом з малолітнім сином, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі в однокімнатній квартирі, що розташована АДРЕСА_7, яка належала позивачу ОСОБА_4 та її матері в рівних долях. Наприкінці 2015 року їх сусідка - ОСОБА_8, яка проживала АДРЕСА_15, запропонувала їм укласти договір міни вищезазначених квартир. У ОСОБА_8 була трикімнатна квартира. Тому за домовленістю між ОСОБА_8 та ним з дружиною вони зобов'язувались передати однокімнатну квартиру та доплату в розмірі 5000 доларів США. ОСОБА_8 взамін зобов'язувалась передати у власність свою трикімнатну квартиру, яку вона оцінювала в розмірі 8000 доларів США. Починаючи з 2012 року та щороку ОСОБА_2 їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації з метою поліпшення сімейних умов та в подальшому розширення жилої площі для своєї сім'ї у зв'язку з тим, що він разом із дружиною планували у подальшому зачаття другої дитини у сім'ї. До здійснення зазначеної угоди він разом із дружиною планували витратити кошти, що він заробляв у золотодобувній компанії. Частковими авансовими внесками в розмірі по 1000 доларів США вони передавали ОСОБА_8, що у сукупному розмірі переданих майнових коштів, що були зароблені ним у золотодобувних компаніях складає 4000 доларів США. В січні 2016 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 переселились у трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 та там проживали, одночасно здійснюючи плановий ремонт у зазначеній квартирі. Починаючи з 11.03.2017 року, ОСОБА_2 знову від'їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації, звідки повернувся у вересні 2017 року.

Позивач ОСОБА_4, дочекавшись виїзду ОСОБА_2 за межі країни, звернулася до Орджонікідзевського міського суду з позовом про розірвання шлюбу та ввела суд в оману щодо дійсних причин розірвання шлюбу та виїзду відповідача за межі країни. Тому заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 23 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_19 та ОСОБА_2 було розірвано.

Надалі позивач ОСОБА_4, усвідомлюючи те, що шлюб між нею та відповідачем фактично розірваний, приховуючи свої протиправні дії від відповідача ОСОБА_2 і вважаючи, що вона стане єдиною власницею належної їм спірної квартири, 05.07.2017 року уклала договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_14. Вказаний договір купівлі - продажу був укладений між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_11 з другої сторони, який був посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу ОСОБА_9.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна ОСОБА_4 05.07.2017 року набула права власності на квартиру, загальною площею 58,4 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9.

04 жовтня 2017 року за заявою ОСОБА_2 вищевказане заочне рішення суду від 23 травня 2017 року про розірвання шлюбу було скасовано, що свідчить про те, що спірна квартира АДРЕСА_16 була придбана саме в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто, оскільки позивач ОСОБА_4 змінила замки на вхідних дверях в квартиру та стала проживати в ній з іншим чоловіком, в зв'язку з чим відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом щодо визнання за ним права власності на частку вказаної квартири.

Згідно до ч.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 зазначено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що передбачено ст. 60 СК України.

В той же час, за змістом статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з ч.1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2017 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, будь - яких доказів щодо визнання особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин на підставі ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України та взагалі на підставі ст.. 57 СК України, позивачем ОСОБА_4 та її представником суду не надано.

Суд дає критичну оцінку доводам позивача ОСОБА_4 в цій частині, оскільки вони є цілком голослівними та безпідставними. До 11.03.2017 року, тобто до виїзду відповідача ОСОБА_2 за межі країни сторони по справі проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, і черговий виїзд відповідача за межі країни був насамперед обумовлений покращенням житлових умов подружжя. Це також об'єктивно підтверджено тим, що позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу через незначний час після виїзду відповідача за межі країни, не дивлячись на те, що вказане питання можливо було вирішити з відповідачем під час його тривалого перебування на території України.

Тому ні в якому випадку не може бути законною та обґрунтованою підставою для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_4 саме на підставі ст. 57 ч. 6 Сімейного кодексу України, оскільки окреме проживання сторін було викликано не фактичним припиненням шлюбних відносин, а лише в зв'язку з перебуванням відповідача на заробітках за межами країни.

Безпідставними є твердження представника позивача ОСОБА_4 стосовно тих обставин, що квартира АДРЕСА_12 була придбана ОСОБА_4 за грошові кошти, які були нею отримані від продажу належної їй та її матері однокімнатної квартири, оскільки ці твердження об'єктивно спростовані в судовому засіданні стабільними поясненнями відповідача та його представника, які пояснили, що саме відповідачем було передано власниці вказаної квартири ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 4 000 доларів США, що підтвердила і сама допитана в судовому засіданні ОСОБА_8, що вона отримала від ОСОБА_2 вказану суму грошей як різницю вартості між однокімнатною квартирою, куди вона переїхала та належну їй трьохкімнатну квартиру, куди переїхала сім'я ОСОБА_2, що також підтверджено поясненнями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_17.

А тому твердження як позивача, так і її представника що відповідач ОСОБА_2 до спірної квартири не має ніякого відношення взагалі є аморальними. Дивною, на думку суду, є поведінка позивача, яка пов'язана з неявкою в судове засідання за станом здоров'я та надання нею відповідної медичної довідки. Однак право позивача надати до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, яким вона скористалася.

Суд звертає увагу на те, що сторони по справі не надали до суду жодних доказів про свої доходи, в тому числі і на час придбання спірної квартири, однак ніхто не оспорив і той факт, що відповідач ОСОБА_2 протягом останніх років працював в районах Крайньої Півночі та мав достатній та стабільний дохід.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_4 в частині вчинення розподілу спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та виділення ОСОБА_4 кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн., а ОСОБА_2 - комп'ютер у зборі вартістю 13174,79 грн., стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 різницю вартості 1/2 частки майна в розмірі 1586,90 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_4 в своєму позові зазначає про те, що під час зареєстрованого шлюбу сторони за спільні кошти придбали комп'ютер у зборі, а також кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн. Усього сторони купили майна на загальну суму 23173,79 грн..

Згідно вимог ст. 60 Cімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Для купівлі переліченого майна сторони витрачали гроші, які заробляли разом під час їхнього шлюбу. Тому вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю, а його 1/2 частина повинна належати позивачу відповідно до вимог ст. 60 CK України.

Вартість належної позивачу ОСОБА_4 частки у спільному майні подружжя становить: 23173,79 грн. 2 = 11586,90 грн..

Згідно ст. 70 Cімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідач за власним розсудом та без згоди позивача забрав ті речі, які сторони купили за спільні кошти і які є їхньою спільною сумісною власністю. Ніякої домовленості між ними щодо поділу цього майна не існувало і не існує, шлюбний договір вони також не укладали. Вартість належної частки позивачу у спільному сумісному майні подружжя становить 11586,90 грн.. ОСОБА_4 не заперечує вчинити розподіл вказаного майна, виділивши позивачу кольоровий телевізор вартістю 9999,00 грн.. Комп'ютер у зборі залишити відповідачу. Різницю вартості належної позивачу частки майна у розмірі 1587,90 грн. (11586.90 - 9999,00 = 1587,90) вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь. При цьому сторони не заперечували щодо вартості майна, яке підлягає поділу, будь - яких клопотань з цього приводу суду не заявляли.

Суд вважає вказані вимоги позивача ОСОБА_4 обґрунтованими і доведеними, оскільки вони відповідають вищевказаним вимогам Сімейного законодавства України не дивлячись на заперечення відповідача ОСОБА_2 та його представника, а тому підлягають задоволенню. Відповідач ОСОБА_2 цей факт не оспорює, але помилково вважає, що якщо вказане майно було ним взято з квартири добровільно в присутності позивача ОСОБА_4, то воно повинно бути залишитися йому, з чим суд погодитися не може. Відповідач не ставив перед судом вимоги щодо поділу іншого майна подружжя, придбаного ними за час перебування в шлюбі, а тому його посилання на те, що більшу частину майна він залишив позивачу та взяв собі лише деякі речі, які не повинні бути предметом поділу майна є цілком безпідставними. Сімейне законодавство України передбачає порядок поділу майна подружжя та право подружжя на поділ майна. Позивач ОСОБА_4 таким правом скористувалася, а тому її позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що вказане майно, а саме телевізор, комп'ютер в зборі знаходяться у володінні та користуванні відповідача ОСОБА_2, питань щодо стягнення з відповідача ? частини вартості вказаного майна у суду не виникає.

Щодо пояснень допитаних в судовому засіданні свідків зі сторони позивача - ОСОБА_16, ОСОБА_18, зі сторони відповідача - ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_16 є цивільним чоловіком позивача ОСОБА_4, що говорить про його явну заінтересованість у вирішенні вказаного питання на користь позивача ОСОБА_4. Тем більше з моменту виїзду відповідача ОСОБА_2 за межі країни, він проживає у квартирі, належній ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а надані ним пояснення йому відомі лише зі слів ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_18 надала пояснення суду, які їй стало відомі зі слів матері ОСОБА_4, особисто їй про стосунки подружжя ОСОБА_4 нічого невідомо.

Свідки ОСОБА_15, ОСОБА_8 та ОСОБА_17, на думку суду, надали суду обєктивні та достовірні відомості про відомі їм обставини справи, які заслуговують судом уваги та є як частина належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог відповідача ОСОБА_2.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя» - задовольнити частково та розірвати укладений між сторонами шлюб, вчинити розподіл спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а в іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 слід відмовити. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 «про поділ спільного майна подружжя» - задовольнити та визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_17, що є об'єктом спільної сумісної власності, набутої під час шлюбу. Понесені сторонами судові витрати відповідно до вимог ЦПК України залишити за ними.

Керуючись ст. ст. 60, 72, 105, 109 - 112 Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259 - 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя» - задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 05 листопада 2004 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області по актовому запису №225 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - розірвати.

Прізвище позивачу ОСОБА_4 залишити «ОСОБА_4».

Вчинити розподіл спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, виділивши ОСОБА_4 кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн., а ОСОБА_2 - комп'ютер у зборі вартістю 13174,79 грн., стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 різницю вартості 1/2 частки майна в розмірі 1586,90 грн..

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 «про поділ спільного майна подружжя» - задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 що є об'єктом спільної сумісної власності, набутої під час шлюбу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 - днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш