_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/109/17
Провадження № 2/520/2724/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

За участю представників сторін ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Розглянув у відкритому судовому засідання цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_3 правонаступника ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6 про визнання договору недійсним,

Встановив:

ОСОБА_4 звернувся у січні місяці 2017 року до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір №30.12/ФК-15 про відступлення права вимоги, укладений 30.12.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» та ОСОБА_5, стверджуючи, що договір не відповідає вимогам Закону. 09 березня 2018 року ОСОБА_4 помер актовий запис про смерть №2629, вчинений 10.03.2018 року Одеським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції. Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами на підставі договору споживчого кредиту допускають правонаступництво, суд зупинив провадження по справі до закінченню 6 місячного строку, визначеного законом для прийняття спадщини. Правонаступником ОСОБА_4 є його син ОСОБА_3, якого суд залучив до участі по даній справі. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову і доводив, що правові підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Суд вислухав представників сторін, вивчив матеріали справи і встановив, що 03.06.2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_4 уклали договір №0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, за умовами якого Банк надає, а ОСОБА_4 отримує споживчий кредит в сумі 37300 дол. США. ОСОБА_4 зобовязався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 03 червня 2015 року.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором № 0 між Банком і ОСОБА_6 був укладений 03.06.2008 року договір поруки №208722. Поручитель зобовязався відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобовязань за договором кредиту.

20.04.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Довіра та гарантія» уклали договір факторингу №17, за умовами я кого Банк відступив, а товариство прийняло право вимоги та в їх оплату зобовязалось передати грошові кошти в розпорядження банку за плату та на умовах, визначених договором. Права вимоги, які Банк відступив Товариству за цим договором, передаються в розмірі Заборгованості боржників перед банком, визначені в реєстрі боржників. Одночасно з відступленням права вимоги до Товариства перейшли усі права Банка за усіма Договорами забезпечення. Згідно з витягом з реєстру боржників до Договору Факторингу №17 від 20.04.2015 року ОСОБА_4 мав заборгованість за кредитним договором №0 в сумі 23676,17 дол. США.

30.12.2015 року ТОВ «Довіра та гарантія» уклало з ОСОБА_5 договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги. Відповідно до п.1.1 договору на умовах, визначених цим договором, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за кредитним договором №0 від 03.06.2008 року.

Позивач доводить, що договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги не відповідає вимогам ст.1079 і ч.2 ст.1083 ЦК України і вимагає визнати договір недійсним.

Представник відповідача, не визнаючи позов, посилається на положення ст.ст.626 і 628 ЦК України і стверджує, що договір відступлення права вимоги, укладений 30.12.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» і ОСОБА_5 є правомірним.

Суд дослідив надані сторонами докази і наведені доводи і дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частина 2 ст.1083 ЦК України визначає, якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Судом встановлено і визнано сторонами, що за договором кредиту № 0 від 03.06.2008 року мало місце заміна кредитора на підставі договору факторингу №17, укладеного 20.04.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Довіра та гарантія». Пункт 4.5 Договору факторингу передбачає право Фактора відступити або передати всі або будь-які права та/або зобовязання за цим договором третім особам, які згідно законодавства мають на це право.

За договором №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги Фактор передав права вимоги за кредитним договором №0 від 03.06.2008 року фізичній особі ОСОБА_5, що не відповідає вимогам ч.2 ст.1083 ЦК України.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд

Вирішив

Позов ОСОБА_3 правонаступника ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги, укладений 30.12.2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» і ОСОБА_5.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Дата складання повного тексту судового рішення 10.11.2018 року.

Суддя Калашнікова О. І.