Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 760/12586/16

провадження № 61-30660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Профібуд України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року у складі судді Оксюти Т. Г. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2017 року у складі суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Профібуд України» (далі - ТОВ «Профібуд України») про визнання наказу про звільнення незаконним, визнання дій протиправними, визнання трудових відносин припиненими та зобов'язання внести запис до трудової книжки про звільнення за власним бажанням, видати трудову книжку та провести повний розрахунок.

На обґрунтування позову зазначав, що він працював у ТОВ «Профібуд України» на посаді заступника директора з питань будівництва з 19 жовтня 2015 року. Наказом №0106-1 від 01 червня 2016 року його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено на підставі пункту першого частини першої статті 41 та пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності став акт внутрішньої перевірки, проте в ньому конкретно не зазначено, які саме пункти посадової інструкції ним порушені. Постановою про закриття кримінального провадження слідчим не встановлено, що він, використовуючи ресурси відповідача, такі як інтелектуальна власність, будівельний проект, фірмовий стиль, бренд, корпоративні комунікації, вчинив дії, спрямовані на виконання будівельних робіт замовнику ТОВ «Профібуд України», чим грубо порушив умови трудових договірних відносин та трудового законодавства. Крім того, 06 травня 2016 року він подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з займаної посади з 10 травня 2016 року. Відповідач прийняв заяву, проте відмовився її реєструвати, у зв'язку з чим 08 травня 2016 року він направив на юридичну та фактичну адресу відповідача зазначену заяву про звільнення. Проте зазначені листи також не були отримані відповідачем. Крім того, відповідачем не дотримано порядку звільнення працівника з роботи, встановленого статтями 47, 116 КЗпП України.

Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним наказ №0106-1 від 01 червня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1»; визнати протиправними дії ТОВ «Профібуд Україна» щодо відмови у отриманні від нього листків непрацездатності; визнати трудові відносини між сторонами припиненими з 25 травня 2016 року за статтею 38 КЗпП України; зобов'язати ТОВ «Профібуд Україна» внести в його трудову книжку запис про звільнення за власним бажанням; зобов'язати ТОВ «Профібуд Україна» видати йому трудову книжку та здійснити повний розрахунок за травень 2016 року в сумі 1 378 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що актом внутрішньої перевірки встановлено, що ОСОБА_1, перебуваючи на посаді заступника директора з питань будівництва, вчиняв дії, спрямовані на переманювання клієнтів ТОВ «Профібуд Україна» до ОСОБА_2, з яким він перебуває у родинних стосунках. Від цього ОСОБА_1 потенційно міг отримати грошову винагороду, а інтересам ТОВ «Профібуд Україна» заподіяні прямі збитки. ОСОБА_1 всупереч посадовій інструкції та Положенню про комерційну таємницю підприємства здійснював розголошення комерційної таємниці підприємства та контактував із клієнтами не в інтересах ТОВ «Профібуд Україна», а в інтересах стороннього підрядника. 10 березня 2016 року директором ТОВ «Профібуд Україна» ОСОБА_3 виявлено, що ОСОБА_1 використовує корпоративний поштовий сервіс, конфіденційну інформацію про клієнтів, об'єкти інтелектуальної власності (знак для товарів і послуг, доменне ім'я веб-ресурсу, будівельний проект), що належать підприємству, у цілях, не пов'язаних з інтересами підприємства. Під час аналізу роботи ОСОБА_1 встановлено, що він здійснює листування з клієнтами підприємства ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договорами, укладеними між цими клієнтами та ТОВ «Профібуд Україна». У одному з листів виявлено, що предметом спілкування є виконання будівельних робіт клієнту ОСОБА_4 на будівельному об'єкті ТОВ «Профібуд Україна», вартість яких складає 30 тис. доларів США. Також, в листуванні є інформація про погодження клієнта на оплату цієї суми грошових коштів та обставини їх передачі ОСОБА_1 Також, встановлено, що 06 травня 2016 року ОСОБА_1 подав до ТОВ «Профібуд України» заяву про звільнення за власним бажанням з 10 травня 2016 року, яка не прийнята відповідачем через результати внутрішньої перевірки, яка дала підстави для звільнення співробітника з ініціативи власника, а також через недотримання передбаченого статтею 38 КЗпП України двотижневого строку для попередження.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, оскільки позивач перебував на лікарняному, а в перший робочий день не з'явився на роботі, 01 червня 2016 року видано наказ про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з грубим порушенням трудового законодавства та вчинення дій, що спричинили збитки ТОВ «Профібуд Україна», а також у зв'язку з прогулом, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги про те, що в акті не зазначено конкретні пункти посадової інструкції, що були порушені, не заслуговують на увагу, оскільки вказане питання було досліджено судом першої інстанції, а факти порушення ОСОБА_1 посадових обов'язків підтверджені в ході досудового розслідування, у зв'язку з чим посилання позивача на незаконне його звільнення є необґрунтованими та спростовуються встановленими даними досудового розслідування. Доводи апеляційної скарги про те, що заява про звільнення за власним бажанням подана раніше, аніж відбулось звільнення з ініціативи роботодавця, також не приймаються до уваги, оскільки така заява не була прийнята відповідачем через результати внутрішньої перевірки, яка дала підстави для звільнення співробітника з ініціативи власника, а також через недотримання статті 38 КЗпП України двотижневого строку для попередження.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та задовольнити його позов, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що в день звільнення роботодавець не розрахувався із ним та не виплатив належних сум. Відповідач не витребував у нього письмових пояснень щодо вчиненого порушення. Акт внутрішньої перевірки не містить посилання на пункт чи вимогу посадової інструкції, яку ним порушено при виконання трудових обов'язків. Відповідач звільнив його в період тимчасової непрацездатності.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «Профібуд України» зазначає, що позивач в день звільнення не працював та не пред'являв вимоги про розрахунок, а тому порядок розрахунку із звільненим працівником відповідач не порушив. Звільнення позивача за статтею 38 КЗпП України є неможливим, оскільки ОСОБА_1 допустив порушення трудової дисципліни, що має наслідком звільнення з іншої підстави.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди установили, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Профібуд України» на посаді заступника директора з питань будівництва з 19 жовтня 2015 року.

Наказом №0106-1 від 01 червня 2016 року його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено на підставі пункту першого частини першої статті 41 та пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-33цс14 від 21 травня 2014 року.

Вчинення позивачем грубого порушення трудових обов'язків суди мотивували посиланням на те, що ОСОБА_1, перебуваючи на посаді заступника директора з питань будівництва, вчиняв дії, спрямовані на переманювання клієнтів ТОВ «Профібуд Україна» до ОСОБА_2, з яким він перебуває у родинних відносинах, від цього ОСОБА_1 потенційно міг отримати грошову винагороду, а інтересам ТОВ «Профібуд Україна» потенційно могли бути заподіяні прямі збитки.

Таким чином, судом не було встановлено негативних наслідків порушення ОСОБА_1 трудових обов'язків (тобто виду й розміру заподіяної у зв'язку з цим шкоди), роботодавець посилався на можливе завдання збитків підприємству, а не на настання таких наслідків, що є однією з умов застосування пункту першого частини першої статті 41 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, висновки судів про відповідність наказу про звільнення ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення трудових обов'язків вимогам закону є передчасними.

Що стосується іншої підстави звільнення позивача - за прогул, необхідно зазначити таке.

Період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 тривав із 10 по 31 травня 2016 року. Протягом цього часу його прийнято на роботу в ТОВ «Компанія «Терекс-Б» за результатами конкурсу.

У зв'язку з наведеним позивач 25 травня 2016 року надіслав поштовою кореспонденцією на адресу ТОВ «Профібуд Україна» заяву про звільнення за власним бажанням з 30 травня 2016 року у зв'язку з прийняттям його за конкурсом на іншу роботу.

ТОВ «Профібуд Україна» відмовилось прийняти вказану кореспонденцію та звільнило ОСОБА_1 з роботи за прогул, вчинений 01 червня 2016 року.

Проте згідно наказу ТОВ «Компанія «Терекс-Б» від 25 травня 2016 року № 3-к ОСОБА_1 з 01 червня 2016 року мав приступити до виконання обов'язків головного інженера проектів ТОВ «Компанія «Терекс-Б».

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Дійшовши висновку про відповідність звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України вимогам закону, суди не врахували, що прогул позивачем вчинено після виникнення обставин щодо прийняття його на іншу роботу за конкурсом та звернення 25 травня 2016 року до ТОВ «Профібуд Україна» із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України; дотримання роботодавцем вимог наведеної статті при звільненні ОСОБА_1 суди не перевірили.

Враховуючи допущені судами порушення норм процесуального права, ухвалені ними судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції за статтею 411 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик