Справа № 489/1819/17
Номер провадження 2/489/173/18
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2018 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання - Сироватка Т.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договір дарування,

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_4, яким просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договір дарування, відповідно до яких відбулося відчуження житлового будинку № 36 по провулку Жовтневому в місті Миколаєві.

Вважаючи себе спадкоємцем 1/2 частки вказаного житлового будинку, позивач зазначає про порушення його прав, про що йому стало відомо лише під час розгляду цивільної справи судом, в січні 2017 року. При цьому вказує, що зазначене нерухоме майно належало його батькові - ОСОБА_5, який помер 20.05.2006 року, та після його смерті спадщину позивач прийняв разом із матір`ю (дружиною померлого) - ОСОБА_6, в рівних частках, по 1/2 кожний, оскільки мати та він, постійно разом проживали за вказаною адресою на час смерті спадкодавця та від дня народження позивача. Проте мати, без його відома, оформила правовстановлюючі документи та відбулося відчуження усього житлового будинку на користь відповідача.

Під час розгляду справи представник позивача заявляв клопотання про допит свідків, представник відповідача заявляв клопотання про витребування доказів, виклик свідків, а також подав заяву про застосування строків позовної давності до заявлених вимог.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Вказували, що відбулось порушення право позивача на спадкування майна після смерті батька, як спадкоємця першої черги, який на час смерті проживав разом з померлим. Про порушення його прав позивачу стало відомо лише на початку 2017 року, коли відповідач звернувся до нього із позовом про виселення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Зазначав, що доводи позивача є безпідставними, оскільки він не проживав разом з батьком на момент його смерті, був зареєстрований за іншою адресою із своєю сім`єю, та дізнався про те, що матір одноособово оформила спадкові права - у 2011 році, через що пропустив строк позовної давності для предявлення зазначеного позову до суду.

Представник Другої Миколаївської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Просив про розгляд справи за його відсутності.

Судом досліджено надані по справі докази в сукупності, допитано свідків у судовому засіданні, встановлено виниклі правовідносини відповідно до положень чинного законодавства, в звязку з чим при вирішенні справи суд виходить з такого.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.1955 року. Під час шлюбу в них народилось два сини - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_5 на підставі Договору про право забудови, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою м. Миколаєва, від 21.06.1957 р. за реєстром №3-1711 та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 20.01.1967 року за №11332 належав житловий будинок №36 по провулку Жовтневому (Такелажному) в. м. Миколаєві.

Відповідач ОСОБА_4, разом з сім`єю, мешкає у м. Кривой ріг , де зареєстрований з 04.06.1985 року.

20.05.2006 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді вищевказаного житлового будинку.

З матеріалів спадкової справи №861/2007 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулась лише його дружина ОСОБА_6, при цьому зазначала, що спадкове майно є особистою власністю померлого та інших спадкоємців не має.

Матеріали спадкової справи, копія якої отримана судом та досліджена у судовому засіданні, не містить довідки про склад осіб, зареєстрованих на час смерті разом із спадкодавцем, як і не містить даних щодо наявності дітей у померлого.

Державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 21.09.2007 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-971, згідно якого ОСОБА_6 успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_5, між іншим, житловий будинок №36 по провулку Жовтневому (Такелажному) в. м. Миколаєві.

06.08.2010 року ОСОБА_6 на підставі рішення Миколаївської міської ради замість свідоцтва про право на спадщину від 21.09.2007 р. було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно вищевказаний житловий будинок.

09.11.2010 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу - ОСОБА_7, та зареєстрованого в реєстрі за №2657, ОСОБА_6 відчужила житловий будинок №36 по провулку Жовтневому (Такелажному) в. м. Миколаєві ОСОБА_4.

В обґрунтування своїх вимог позивач та його представник посилаються на те, що нотаріус неправомірно видав Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 лише його дружині ОСОБА_6, так як разом з померлим на момент смерті також проживав позивач, який вважав себе спадкоємцем, оскільки постійно проживав з батьком та матірю у спірному будинку.

Згідно Повідомлення Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області станом на 20.05.2006 р. позивач був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Свідки ОСОБА_8 (дружина відповідача) та ОСОБА_9 (друг сімї відповідача) в судовому засіданні вказували, що достеменно не знають про те, де постійно проживав позивач та чи проживав позивач разом з батьком на момент смерті останнього. Оскільки ОСОБА_8 разом із відповідачам - своїм чоловіком, мешкає багато років у іншому місті, але коли приїздила до матері чоловіка у гості, раз на рік та не кожного року, у будинку жив позивач, був він там і під час похорон батька, матері. Вона знає, що після одруження позивач деякий час жив з дружиною за адресою її та його реєстрації, проте не може зазначити певний період часу. Також стверджувала, що з 2011 року позивачу було відомо про те, що матір є єдиною спадкоємицею майна та подарувала спірний будинок відповідачеві, оскільки це говорила мати у телефонної розмові з нею у присутності позивача. ОСОБА_10 може свідчити про те саме зі слів ОСОБА_8, оскільки їй самій невідомо де жив позивач постійно та коли кому стало відомо про оформлення спадщини, знає це лише зі слів друзів - відповідача та дружини.

Проте до показань вказаних свідків суд ставиться критично та не може їх вважати обєктивними, оскільки ОСОБА_8 є дружиною відповідача, а відповідно заінтересованою особою, а ОСОБА_9 є другом родини відповідача та про обставини справи дізнавалась лише зі слів відповідача та його дружини. До того ж, ОСОБА_9 спілкувалась лише з відповідачами, ні з батьками сторін, ні з позивачем жодних відносин вона не мала.

Натомість, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 (сусіди сімї ОСОБА_8, які приблизно з 70-х років минулого століття проживають з ними по сусідству) не є заінтересованими у справі особами, в судовому засіданні беззаперечно показали, що з дитинства та на момент смерті батька та матері, син ОСОБА_14 (позивач) постійно проживав разом з померлим та своєю матірю в спірному будинку, він взагалі там проживає весь час з того моменту, як сімя переїхала туди, після одруження разом зі своєю дружиною та донькою, ніколи місце свого проживання не змінював. Про те, що мати сторін подарувала будинок відповідачу навколо сусідам стало відомо лише через деякий час після її смерті ( 27.08.2016 р.).

Таким чином, судом встановлено факт, що позивач проживав разом із батьком на момент смерті останнього, хоча і не був зареєстрований, отже прийняв, разом із матір`ю спадщину після його смерті.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої позивач пропустив строк для звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки дізнався про порушення його прав в 2011 році.

Проте, суд вважає, що відповідачем не доведено факт пропуску строку позивачем, відтак до заявлених вимог не можуть бути застосовано строки позовної давності, оскільки його твердження спростовуються тим, щолише на початку 2017 року позивач отримав позовні матеріали та виклик до суду по справі за позовом відповідача до нього про виселення зі спірного житлового будинку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні справи, суд вважає, що підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщини є рівними.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Між тим, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Тобто, законодавець чітко розділяє поняття «місце реєстрації» та «місце проживання», при цьому реєстрація місця проживання особи, яка відрізняється від фактичного місця проживання особи, не може обтяжувати її у реалізації прав, гарантованих законодавством.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого порушеного права лише у випадку реального його порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому відповідачем у справі має бути особа, яка реально порушує чи створює реальну небезпеку порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З огляду на викладені норми права та надані докази, суд дійшов висновку, що позивач постійно проживаючи, на час його смерті, із батьком, прийняв після нього спадщину у вигляді ? частки будинку, як спадкоємець першої черги, в звязку з чим свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_6 в частині спадкування 1/2 частки спірного будинку та договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та відповідачем, у зазначеній частині, є недійсними, оскільки порушують права позивача як власника частки спадкового майна.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги доведено та вони підлягають задоволенню, але частково.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування - задовольнити частково.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21.09.2007 року ОСОБА_6, після смерті ОСОБА_5 державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 1-974 - частково, в частині успадкування 1/2 частки майна померлого, а саме 1/2 частки житлового будинку № 36 по провулку Жовтневому в місті Миколаєві.

Визнати недійсним договір дарування від 09.11.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 2657, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар, житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою провулок Жовтневий № 36 у м. Миколаєві - частково, в частині 1/2 частки нерухомого майна.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1280 грн.00 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 05.02.2018 року.

Суддя: Н.С.Тихонова