АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/4266/17 22-ц/774/241/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 182/4266/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року, яка постановлено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року відкрито провадження у даній справі.

Одночасно з поданням позовної заяви позивач подала заяву, у якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу ОСОБА_2

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року заява ОСОБА_1 про забезпечення позову повернута заявнику.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та винесення ухвали про задоволення її заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2, посилаючись на те, що правовстановлюючі документи на автомобіль та причіп знаходяться у відповідача, марки автомобіля вона точно не знає, а відповідно до ч.3 ст. 153 ЦПК України, суд розглядаючи заяву про забезпечення позову, може вимагати від заявника подати документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року, на момент подачі заяви про забезпечення позову) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову, яке допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З виділених матеріалів цивільної справи вбачається, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської областізнаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову позивач зазначила, що невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення заявнику її заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві не зазначено відомостей, що необхідні для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, зокрема, відсутні конкретні відомості на яке саме майно позивач просить накласти арешт, місцезнаходження такого майна, а відсутність зазначених відомостей унеможливлює встановлення співмірності вжитих заходів забезпечення позову із ціною позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частина 3 ст. 152 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року, на момент подачі заяви про забезпечення позову) імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Разом з цим, на даній стадії розгляду справи поняття співмірності позовних вимог є оціночним та розмежовується судом з врахуванням даних та доводів позивача і доказів, які містяться у матеріалах справи.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України (в редакції від 2004 року, на момент подачі заяви про забезпечення позову) позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, аналогічні положення закону містяться в роз'ясненнях п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об'єктом прав, що став предметом спору.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Разом з тим, на підтвердження належності відповідачу ОСОБА_2 на праві власності рухомого чи нерухомого майна, стороною позивача не подано жодних доказів, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення заяви про забезпечення позову.

Крім того слід зауважити, що зважаючи на те, що даний спір носить майновий характер, однак на даній стадії розгляду справи поняття співмірності позовних вимог є оціночним та розмежовується судом з врахуванням даних та доводів позивача, а також доказів, які містяться у матеріалах справи, колегія суддів вважає, що заява з вимогою забезпечити позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача буде неспівмірною із заявленими вимогами в межах 100000 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, та не можуть бути підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які відомості про належність відповідачу будь-якого рухомого чи нерухомого майна, та позивачем не було заявлено суду клопотань про витребування таких відомостей.

В свою чергу посилання позивача на ч.3 ст. 153 ЦПК України, та на те, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може вимагати від заявника подати документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки як зазначено самою ОСОБА_1, остання не має можливості надати будь-які додаткові докази, які могли-б слугувати підставою для забезпечення позову, та з відповідними заявами, відповідно до вимог ЦПК України, про витребування будь-яких доказів позивач до суду не зверталась.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції у відповідності до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_4 - залишенню без задоволення, оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року у залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2018 року

Головуючий:

Судді: