ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8982/17

Головуючий у першій інстанції - Ченцова С.М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/72/18

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

із секретарем судового засідання - Бивалькевич Т.В.

Позивач - ОСОБА_2

Відповідач - ОСОБА_3

Третя особа - Чернігівська міська рада

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Чернігівська міська рада, про усунення перешкод у користуванні власністю,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 18 червня 2018 року

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме: земельною ділянкою площею 0,697 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_2, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 надати їй доступ до зазначеної ділянки, для відновлення межі цієї ділянки із земельною ділянкою № АДРЕСА_3, від точки Г до точки Д, відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,697 га по АДРЕСА_2, що розроблена в 2017 році багатопрофільним приватним підприємством « Позитив».

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що вона відповідно до свідоцтва про право власності від 29.08.2012 року є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2, виданого на підставі рішення Чернігівської міської ради від 29.09.2011року.

ОСОБА_2 зазначає, що на час набуття нею права власності на житловий будинок, набуто і право власності на гараж, позначений в свідоцтві про право власності під літерою б1-1, що розташований зі сторони земельної ділянки АДРЕСА_3, яка перебуває, на думку позивача, в самовільному користуванні відповідача ОСОБА_3

Як вказує ОСОБА_2, оскільки при розробці в 2011 році первинної технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не були враховані вимоги п.3.25 ДБН 360-92**, затверджені наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 року № 44, необхідно було внести зміни конфігурації земельної ділянки та правильно визначити її фактичне розташування для раціонального використання та забезпечення доступу до всіх будівель, в тому числі і до гаражу, для їх обслуговування.

У 2017 році на її, ОСОБА_2, замовлення БПП «Позитив» розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), підготовлено файл обміну землевпорядних робіт в форматі XML для внесення до автоматизованої кадастрової системи.

20.10.2017 року на підставі зазначеної технічної документації відомості про зміну конфігурації земельної ділянки внесено до Державного земельного кадастру , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 20.10.2017 року, №017.

20.11.2017 року здійснено державну реєстрація прав на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.11.2017 р. , індексний номер витягу -104308835.

ОСОБА_2 посилається, що 27 жовтня 2017 року вона розпочала відновлення дійсної межі між земельними ділянками 2г та АДРЕСА_3, шляхом встановлення паркану у відповідності до координат, визначених у 2017 році у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянки , від точки Г до точки Д , по межі із земельною ділянкою АДРЕСА_3 , що перебуває у самовільному користуванні відповідача ОСОБА_3 Проте, відповідач стала чинити опір відновленню межі, перешкоджала встановленню паркану по вказаній межі та не надала відновити дійсну межу між вказаними земельними ділянками у відповідності до технічної документації із землеустрою ОСОБА_2, що розроблена в 2017 році БПП «Позитив».

На переконання ОСОБА_2, підтвердженням перешкод зі сторони відповідача ОСОБА_3 у відновленні межі між земельними ділянками є висновок про результати звернення ОСОБА_2 від 20.11.2017 р. Чернігівського відділу поліції у Чернігівській області.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 складає підсобні матеріали до стіни гаража, закріпила на стіні гаража дерев'яні рейки зі сторони садиби АДРЕСА_3, заливає стіну гаражу рідиною господарської діяльності, внаслідок чого всередині приміщення гаражу наявна вологість, що підтверджується результатами комісійної перевірки Новозаводської районної у м.Чернігові ради, лист № Н-150 від 04.04.2017 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції порушені норми ст.ст. 125, 126 ЗК України, оскільки за нею, ОСОБА_2, зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2017 року в межах, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.11.2017 року, тому суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На переконання апелянта, у відповідача ОСОБА_3 відсутні законні права користування земельною ділянкою АДРЕСА_3, оскільки зазначена земельна ділянка не передані їй ні у власність, ні в оренду, а право власності на житловий будинок з господарськими будівлями відповідач набула лише у лютому 2018 року під час розгляду цієї справи.

Посилаючись на положення ст.ст. 14, 15, 16, 319 ЦК України, п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ОСОБА_2 вважає, що підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідача.

Як зазначає апелянт, вона розпочала 27 жовтня 2017 року відновлення дійсної межі між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та встановлення паркану у відповідності до координат, визначених у 2017 р. у технічній документації із землеустрою, від точки Г до точки Д, по межі із земельною ділянкою АДРЕСА_3, що перебуває у самовільному користуванні відповідача ОСОБА_3, проте відповідач не дала можливості відновити дійсну межу та встановити паркан по заново визначеній межі між суміжними земельними ділянками у відповідності до наявної у позивача технічної документації із землеустрою розробленою в 2017 році БПП «Позитив». Відтак, апелянт не має доступу для обслуговування стіни належного їй гаражу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0697 га по АДРЕСА_2 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, у якому визначений план меж земельної ділянки та який виданий на підставі рішення Чернігівської міської ради від 29. 09. 2011 року; а план меж земельної ділянки у державному акті 2011 р. не відповідає технічній документації зробленій у 2017 році БПП «Позитив»; витяг з Державного земельного кадастру сформовано на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об»єднання земельних ділянок 15.06.2011 та БПП « Позитив», а згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, підставою виникнення права власності є державний акт на право власності на земельну ділянку серія та номер : НОМЕР_2, виданий15.03.2012 року та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер : НВ- 017 року виданого 20.10.2017 року, судом встановлено, що у відомостях Державного земельного кадастру допущена помилка, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Апеляційним судом з пояснень у судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_2 та житловий будинок по АДРЕСА_3 та господарські будівлі були самочинно збудовані на самовільно захоплених земельних ділянках у 1960 - 1970 роках за відсутності будь-якої дозвільної та проектної документації.

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.08.2012 року є власником житлового будинку А-1 з господарськими будівлями та спорудами: сарай В-1, сарай б-1, гараж б1-1, убиральняВ-1, розташованими по АДРЕСА_2, виданого на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради № 195 від 20.08.2012 р. Державна реєстрація права власності проведена 31.08.2012 року ( а.с. 16,17).

На підставі рішення Чернігівської міської ради від 29.09.2011 року ОСОБА_2 видано Державний акт серії НОМЕР_2 про право власності на земельну ділянку площею 0,0697га ( а.с. 102 )

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ- 017 року, виданого 20.10.2017 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та обєднання земельних ділянок 15.06.2011 БПП « Позитив», убачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0697 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 11).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, підставою виникнення права власності є державний акт на право власності на земельну ділянку серія та номер: НОМЕР_2, виданий 15.03.2012 року та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ- 017 року виданого 20.10.2017 року ( а.с. 10).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом також встановлено, що 08.02.2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок А-1 з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б-1, вбиральня В-1 , розташованими у АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 103). Як пояснила в апеляційному суді ОСОБА_3, зазначений будинок нею отриманий від її родича ОСОБА_4, який не мав жодних дозвільних та правовстановлюючих документів ні на будинок, ні на земельну ділянку по АДРЕСА_3.

На час звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом, право власності або право користування на земельну ділянку по АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 не було зареєстровано., у встановленому земельним законодавством порядку ця земельна ділянка ОСОБА_3 не виділялась і землевпорядними організаціями розмір цієї земельної ділянки не визначений та документально не підтверджений ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на положення п.14 ст. 186 ЗК України та на те, що відповідачем ОСОБА_3 чиняться перешкоди у відновленні межі між земельними ділянками.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч. 2 ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Згідно із ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ч. 2 ст. 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (п.г) ч.1 ст.91 ЗК України).

Виходячи із змісту ч.3 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

За приписами ч.1, 2, п.д) ч.3 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_3, на якій розташований будинок та господарські будівлі ОСОБА_3, органом місцевого самоврядування останній у користування не виділялась, правовий статус цієї земельної ділянки документально не підтверджений, межі її розташування та точний розмір у встановленому земельним законодавством порядку не визначені.

Зважаючи на обставини цієї конкретної справи, апеляційний суд приходить до переконання що без вирішення питань землеустрою щодо земельної ділянки по АДРЕСА_3, зокрема без встановлення її розміру, визначення меж у відповідності до вимог ЗК України, неможливо урахувати права та інтереси обох сторін, а надання переваги лише правам та інтересам ОСОБА_2 та зміна конфігурації належної ОСОБА_2 земельної ділянки без урахування площі та меж сусідньої земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок та господарські будівлі ОСОБА_3, буде суперечити засадам справедливості та рівності учасників судового процесу перед законом та судом.

Окрім того, позивачем не доведено у суді першої інстанції і не представлено доказів апеляційному суду на підтвердження тих обставин, що будівництво самочинного зведеного нею гаражу було розпочато та здійснено на земельній ділянці, яка перебувала у її, ОСОБА_2, користуванні, оскільки формування земельної ділянки ОСОБА_5 відбулось по факту за наявності вже збудованого гаражу та без урахування межі сусідньої земельної ділянки.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтвердили факт чинення ОСОБА_3 перешкод у користуванні її власністю, спірною земельною ділянкою.

Враховуючи відсутність належних та допустимих документальних доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 38, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: