Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 208/8782/15-ц

провадження № 61-1024 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Івченко Т. П.

від 24 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Болтунової Л. М., Козлова C. П., Тамакулової В. О. від 21 червня2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 8 липня 2008 року між нею та

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір, за умовами якого позивачу надано кредит у розмірі 32 тис. доларів США зі сплатою 15 % річних строком до 7 липня 2015 року. Проте у порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору відповідач не повідомив її у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформацію про вартість послуг банку та інших платежів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати кредитний договір від 8 липня 2008 року недійсним.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності змінено та виключено цю підставу з його мотивувальної частини. В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд, частково змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у позові.

6 липня 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не звернули уваги на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив права ОСОБА_2 як споживача оскільки не надав їй інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 8 липня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 32 тис. доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення коштів до 7 липня 2015 року.

У забезпечення виконання зобов'язань, 8 липня 2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким позивач передала відповідачу в іпотеку нерухоме майно - будинок № 53 по вул. Леонтовича у м. Дніпроджержинську Дніпропетровської області.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну ;договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення

статей 203, 215, 627, 1049, 1054 ЦК України, дійшли до правильного висновку, про те, що кредитний договір було укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. ОСОБА_2 на момент укладення договору була вільною у виборі валюти кредитування, бажала такого кредиту, не заявляла додаткових вимог щодо нього, тривалий час виконувала умови договору.

Колегія суддів погоджується з тим, що підстав, передбачених положеннями статтею 230 ЦК України, статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довела введення її в оману з боку відповідача чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, що є її процесуальним обов'язком.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6 - 1341 цс 15 від 2 грудня 2015.

Враховуючи те, що висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк