АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7495/17Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/226/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романська К.М.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/7495/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2017 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення майнової та моральної шкоди.

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5А.О. про стягнення майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 жовтня 2016 року в с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області, з вини водія ОСОБА_1, який керував автомобілем MERCEDES - BENZ, номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5А.О., сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось зіткнення з автомобілем «Ford Tranzit», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди він отримав травми, а транспортні засоби зазнали значних механічних ушкоджень.

Також внаслідок даної події йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась у сильному стресі, душевних переживаннях, істотних змінах в повсякденному житті та службовій діяльності, порушеннях сталого ритму життя.

У зв'язку з цим просить стягнути з ОСОБА_1 148935 грн. витрат на відшкодування майнової шкоди та 50000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В ході розгляду справи зменшив позовні вимоги та просив стягнути майнову шкоду у розмірі 98 935 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2017 року вирішено:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 98'850 (дев'яносто вісім тисяч вісімсот п'ятдесят) грн. матеріальної шкоди та 5'000 (п'ять тисяч) грн. моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1038 (одну тисячу тридцять вісім) грн. 50 коп. судового збору.

Зобов'язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 замінені деталі автомобіля «Ford Tranzit», р.н.з. АЕ 7609 ЕО, пошкоджені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 11 жовтня 2016 року, після відшкодування їх вартості.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. скасувати та ухвалити нове, яким стягнути моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Вважає рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2017 року незаконним та необґрунтованим з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначав, що розмір морального відшкодування з 5000 грн. не відповідає тим фізичним стражданням, яких зазнав потерпілий ОСОБА_3 через отримані легкі тілесні ушкодження забої плечового суглобу та ключиці. Також позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факти істотних змін в його повсякденному житті та службовій діяльності, порушення нормальних життєвих зв'язків. А тому розмір моральної шкоди повинен бути зменшений до 1000 грн.

Також зазначає, що в силу вимог ст. 26-1 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, моральна шкода завдана внаслідок душевних страждань позивача, викликаних тілесними ушкодженнями, в межах 2500 грн., повинна стягуватися з страховика ПрАТ Страхова група ТАС.

Також просить змінити абзац 5 резолютивної частини оспорюваного рішення виклавши його в наступній редакції: Зобов'язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 автомобіль «Ford Tranzit», р.н.з. АЕ 7609 ЕО, пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 11 жовтня 2016 року, після відшкодування його вартості.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечили апеляційну скаргу, вважають рішення суду законним і обґрунтованим.

Заслухавши учасників справи, розглянувши апеляційну скаргу за матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних мотивів.

У зв'язку із тим, що розгляд позову здійснювався за нормами ЦПК України, які діяли до набрання чинності Законом України №2147-VII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, колегія суддів переглядає рішення суду на відповідність нормам процесуального права, які діяли на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 11 жовтня 2016 року приблизно о 13 год. 15 хв., керуючи транспортним засобом марки «MERCEDES - BENZ», р.н. НОМЕР_1, автодорогою «Кременець-Тернопіль» у с. Байківці, Тернопільського району Тернопільської області, в порушення вимог ч. 1 п. 1.5, п.п. 1.10, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху (далі ПДР), під час виконання маневру виїзду з правого узбіччя на проїзну частину дороги, не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не забезпечив безпеку дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Ford Tranzit», р.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль НОМЕР_3, отримав механічні ушкодження.

Згідно висновку № 604/17 експертного автотоварознавчого дослідження по заяві ОСОБА_3 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Ford Tranzit» 280 2.0 ТDE Kasten 85 HP, р.н.з. АЕ 7609 ЕО, після ДТП яка мала місце 11 жовтня 2016 року, на час проведення дослідження становить 145'100 грн.

Також установлено, що цивільна відповідальність ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена у ПрАТ «Страхова група «ТАС» згідно полісу АЕ/5526276.

Вказаним страховиком було виплачено позивачу ОСОБА_6, як потерпілому у зазначеній ДТП, 50'000 грн. страхового відшкодування згідно акту по справі Р0408/08159/46/2016/53.

Судом першої інстанції установлено, що на час настання дорожньо-транспортної пригоди, власником автомобіля марки «Ford Tranzit» 280 було ТОВ Автокредит плюс і позивач ним володів на відповідні правовій основі договору лізингу укладеного з ТОВ Автокредит плюс.

В суді апеляційної інстанції установлено, що 04 листопада 2017 року право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3, про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу CXM 930512.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1, як винна особа, яка заподіяла шкоду, має відшкодувати на користь позивача різницю між розміром реально заподіяної майнової шкоди та фактично сплаченою компенсацією страховою компанією, яка становить 95100,00 грн. (145100,00 грн. - 50000,00 грн.) та витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 2600,00 грн., та 1150 грн затрачених на перевезення автомобіля.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія, виходячи із наступного.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до цих вимог закону, суд першої інстанції обґрунтовано вирахував розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на підставі висновку №604/17 експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 12 квітня 2016 року судовим експертом ОСОБА_7, яким вартість матеріального збитку встановлена у розмірі 145100,00 грн., та фактично сплаченою компенсацією страховою компанією у розмірі 50000,00 грн.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не вирішив питання про передачу винній особі транспортного засобу, у зв'язку із стягненням повної вартості автомобіля, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, врегульовано ст. 30 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який згідно зі ст. 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Зокрема, передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням його фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з проведеною відповідно до законодавства експертизою витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Відповідно до цього, законом передбачено два випадки виплати страхового відшкодування коли власник транспортного засобу згоден з визнанням автомобіля фізично знищеним, та коли не згоден з таким визнанням.

Якщо власник транспортного засобу не згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати по евакуації транспортного засобу з місця ДТП.

Якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витрат по евакуації транспортного засобу з місця ДТП.

У випадку виплати особі повної вартості автомобіля, який визнано фізично знищеним, його залишки належить повернути особі, яка відшкодувала шкоду, попередньо обговоривши це питання в судовому засіданні, та зазначивши в резолютивній частині рішення про необхідність передачі запасних частин автомобіля, що не можуть використовуватись, особі, відповідальній за шкоду після повного відшкодування нею збитків, з зазначенням процедури передачі такій особі пошкодженого автомобіля, в тому числі питань пов'язаних з переоформленням права власності, що надавало б можливість повернення пошкодженого майна в примусовому порядку державним виконавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль позивача не було визнано фізично знищеним.

Натомість, як вбачається з пояснень позивача, останній фізично знищеним автомобіль не визнав і вживає заходів для його ремонту та відновлення.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про передачу відповідачу замінені деталі автомобіля «Ford Tranzit», р.н.з. АЕ 7609 ЕО, пошкоджені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 11 жовтня 2016 року, а не повністю пошкоджений транспортний засіб.

Також колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди.

В силу вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частини першої, пунктів 1,3 частини другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того відповідно роз'яснень даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер, тривалість, обсяг та глибину душевних страждань позивача, їх негативні наслідки, в тому числі, пов'язані із отриманими ОСОБА_3 в результаті ДТП тілесними ушкодженнями, а також із суттєвим пошкодженням автомобіля, який перебуває в користуванні позивача та неможливістю його подальшого використовування за призначенням та, виходячи із принципу розумності, виваженості і справедливості, правильно визначив достатнім і необхідним розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_3 і задовольнив його вимоги у сумі 5000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що зазначена сума, стягнута із ОСОБА_1 на користь позивача в рахунок відшкодування збитків немайнового характеру є достатньою і обґрунтованою, а підстав для їх зменшення або скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи відповідача про те, що моральна шкода в межах 2500 грн., повинна була стягуватися з страховика ПрАТ Страхова група ТАС, яка не була притягнута до участі у справі, колегія суддів відхиляє, оскільки страхова компанія має право регресу до заподіювача шкоди відповідача, винного у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Так пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27 березня 1992 року №6 роз'яснено, що оскільки особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону пред'явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 березня 2018 року.

Головуючий З.Є. Ткач

Судді: О.Я. Міщій,

ОСОБА_8