Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 752/2961/15-ц

провадження № 61-2821св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року в складі судді Новака А. В., на рішення апеляційного суду м. Києва від 8 листопада 2016 року у складі суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченка М. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про встановлення порядку користування часткою нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є співвласником будинку на АДРЕСА_1, його частка відповідає розміру 1/8 частини зазначеного будинку. Іншими співвласникам вказаної квартири є ОСОБА_3 (3/8 частини) та ОСОБА_4 (4/8 частини). Позивач зазначає, що ОСОБА_3 перешкоджає позивачу вільно користуватися належною йому на праві приватної власності часткою будинку, розмір ідеальної частки якого становить 25,96 кв. м. Оскільки відповідач відмовляється добровільно визначити порядок користування будинком, ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного позивач просив встановити порядок користування часткою нерухомого майна; виділити позивачу у користування приміщення будинку позначені у технічному паспорті, як 1-8 (2,7 кв. м), 1-9 (3,6 кв. м), 1-10 (11,8 кв. м), 1-12 (10,7 кв. м); ОСОБА_3 виділити у користування приміщення будинку, позначені у технічному паспорті, як 1-14 (10,6 кв. м), 1-13 (18,4 кв. м), 1-1(5,4 кв. м), 1-2(5,4 кв. м), 1-3(8 кв. м), 1-4(4,9 кв. м), 1-5(24,1 кв. м),1-6(9,8 кв. м), 1-7(2,7 кв. м); в загальному користуванні залишити кімнату 1-11 (11 кв. м).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості його позовних вимог, позивач у даному будинку не проживає; позовних вимог про вселення позивачем не порушувалося; позивач не бере участі у витратах на обслуговування будинку; не встановлено фактів створення будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком з боку відповідача.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 8 листопада 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою № 1 в житловому будинку на АДРЕСА_1, відповідно до якого виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату 1-12 (10,7 кв. м) поверх 1 літера «А». ОСОБА_3 виділено в користування житлову кімнату 1-13 (18,4 кв. м) поверх 1 літера «А» та кімнати 1-6 (9,8 кв. м), 1-5 (24,1 кв. м), 1-3 (8,0 кв. м) та кімнату 1-4 (4,9 кв. м) поверх цокольний літера «А». Кімнату 1-11 (11,0 кв. м) поверх 1 літера «А» залишено у спільному користуванні.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що між сторонами у справі виникла конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, апеляційний суд дійшов висновку про можливість виділення в користування сторонам спору в натурі частки, відповідні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, враховуючи баланс інтересів кожного із співвласників.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, проте апеляційний суд встановив порядок користування майном непропорційно ідеальній частці позивача у спільному майні. При цьому апеляційний суд не врахував, необхідності залишення у загальному користуванні сторін приміщення, що забезпечують санітарно-гігієнічні потреби співвласників.

Крім того, апеляційний суд, виділивши ОСОБА_2 в користування лише житлову кімнату 1-12 (10,7 кв. м) поверх 1 літера «А», не врахував, що дана кімната не має самостійного виходу, не може використовуватися як окреме приміщення або у протилежному випадку суд апеляційної інстанції міг би залишити приміщення загального користування, які мають вхід/вихід у спільному користуванні співвласників. Вказував на те, що суд апеляційної інстанції не обґрунтував чому, саме цю кімнату виділив ОСОБА_2 в користування, яка не є ізольованою від приміщення іншого співвласника, не має окремого виходу, окремої системи життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), при цьому не виділив інші кімнати загального користування.

18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлено, що співвласниками будинку на АДРЕСА_1 є позивач (1/8 частини), відповідач (3/8 частини) та ОСОБА_4 (4/8 частини).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 5 травня 1974 року, позивач успадкував 1/4 частини незакінченого будівництвом житлового будинку (96 % готовності).

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Києва від 9 листопада 1976 року затверджено акт прийому в експлуатацію вказаного будинку. Згідно вищевказаного рішення про введення будинку в експлуатацію, загальна площа будинку становила 207,7 кв. м, частка ОСОБА_2 дорівнює 25,96 кв. м (207,6 : 8 = 25,96).

Відповідно до технічного паспорту на будинок від 20 січня 2012 року спірний житловий будинок літ. А був збудований у 1960 році та станом на день розгляду справи не зазнав змін, а тому відносно частини будинку, яка не була змінена, може бути встановлений порядок користування.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

На підставі вказаного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки право на користування позивачем частиною будинку, яка належить йому на праві власності порушується ОСОБА_3 та враховуючи, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, тому наявні правові підстави для встановлення порядку користування будинком.

При цьому суд апеляційної інстанції не врахував баланс інтересів кожного із співвласників, та встановив порядок користування будинком, який суперечить законним правам та інтересам сторін як співвласників будинку.

Апеляційний суд, здійснивши виділення ОСОБА_2 в користування лише житлової кімнати 1-12 (10,7 кв. м) поверх 1 літера «А», не врахував, що дана кімната неізольована, не має самостійного виходу, не може використовуватися як окреме приміщення.

Суд апеляційної інстанції не обґрунтував, з яких підстав він не залишив приміщення загального користування, які мають вхід/вихід (самостійний вихід) у спільному користуванні співвласників.

При цьому, встановлений апеляційним судом порядок користування майном є непропорційним ідеальній частці позивача у спільному майні, житлова кімната площею 10,7 кв. м, яка була виділена позивачу у користування є значно меншою його частки у спільній частковій власності, що складає 25,96 кв. м. Встановивши такий порядок користування будинком, апеляційний суд значно відійшов від розміру частки позивача, не мотивував рішення суду в цій частині.

Крім того, слід звернути увагу, що самовільне перепланування квартири не позбавляє співвласників права здійснення права спільної часткової власності шляхом встановлення порядку користування спірним житлом.

Європейський суд з прав людини у справі Серявін та інші проти України (рішення № 4909/04 від 10 лютого 2010 року) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Задовольнивши позовні вимоги частково, апеляційний суд не навів мотивованих висновків, якими обґрунтував своє рішення. Разом з тим, судове рішення повинно бути мотивованим та зрозумілим для учасників справи.

Тому, з наведених вище підстав оскаржуване рішення апеляційного суду не можна визнати законним й обґрунтованим.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 8 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик