КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Москаленко К.О.
№22-ц/824/415/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача УкраїнецьЛ.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська Олена Юріївна про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що сторони є подружжям, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей.

23.10.2013 року під час перебування в шлюбі між ними укладено: договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю.; договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю.

Також, 21.10.2013 року між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю.

Зазначала, що укладені договори з точки зору оцінки форми правочинів могли призвести до вибуття майна з права приватної власності ОСОБА_3 та перейшли у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з огляду на положення сімейного законодавства.

Посилаючись на те, що договори укладені всупереч інтересам дітей та без згоди органу опіки і піклування та при посвідченні оскаржуваних договорів нотаріусом було порушено черговість посвідчення і на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 23.10.2013 року, укладений між нею та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. за реєстровим №1305;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.10.2013 року, укладений між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. за реєстровим №1304;

- визнати недійсним попередній договір від 21.10.2013 року, укладений між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. за реєстровим №1275.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначає, що оспорювані правочини були укладені без згоди органів опіки та піклування, що свідчить про істотне порушення актів цивільного законодавства під час укладення правочинів.

У ході нотаріального посвідчення договорів сторонам не роз'яснено зміст ст.377 ЦК України та при посвідченні оскаржуваних договорів нотаріусом порушено черговість посвідчення.

Звертає увагу на те, що спірні правочини укладалися не з метою переходу права власності, а з метою отримання відповідачем кредиту в банківській установі без реального переходу права власності на майно до нового набувача. Отже укладення договорів відбулося тільки для оформлення інших правовідносин, а саме у відповідача існувала потреба в коштах, які були отримані під виглядом потреби для придбання спірного будинку та земельної ділянки.

Вказує, що по сьогоднішній день відповідачем не виконано боргові зобов'язання за договором, а отже і надалі існує ризик стягнення банком боргу за рахунок майна, але судом було залишено поза увагою дану обставину.

Звертає увагу, що в судовому рішенні не відображена правова позиція третьої сторони у справі-Служби у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації .

ОСОБА_3 та Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної в судове засідання не з&q?е ;явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлені, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення їм поштових відправлення 16.20.1918.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_4 вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 21.10.2013 року між сторонами укладено Попередній договір, відповідно п. 1 якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійшли згоди укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідає номеру 79062001 в документі, що посвідчує право власності на землю, яка розташована в АДРЕСА_1

23.10.2013 року сторонами укладенодоговіркупівлі-продажу житлового будинку від 23.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. за реєстровим №1305, згідно п. 1 якого продавець передає у власність, а покупець приймає житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.13-14)

За п. 7 Договору купівлі-продажу житлового будинку, продавець свідчить, що незастережних недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням житловий будинок не має; від покупця не приховано обставини, які мають істотне значення; до укладення цього договору житловий будинок іншим особам не відчужений; як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не переданий, самовільних переобладнань немає; житловий будинок не наданий в користування наймачам (орендарям); обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо житлового будинку немає; усі умови цього договору відповідають інтересам сторін та погоджені ними; договір не укладається під впливом тяжких для продавця обставин.

Також у п.8 сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

У п. 13 Договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що згідно довідки, виданої Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства «Печерська брама» Печерської районної в м. Києві Ради (КП «Печерська брама») 18.10.2013 №380, малолітні та неповнолітні діти, в житловому будинку, що є предметом цього договору, не зареєстровані. Продавець свідчить, що дані, наведені в довідці, відповідають дійсності на день укладення цього договору.

Копію зазначеної довідки було надано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. (а.с. 137)

Відповідно п. 19 сторонам роз'яснено зміст статей, зокрема, ст.377 ЦК України.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 23.10.2013 року між сторонами укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно п.1 якого продавець передає, а покупець приймає у власність земельну ділянку площею 0,898 га, яка розташована в АДРЕСА_1 відповідає номеру 79062001 в документі, що посвідчує право власності на землю. (а.с.15-16)

У п.11 сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Звертаючись в суд з позовом про визнання договорів недійсними ОСОБА_3 посилалася на те, що договори укладені без мети створення правових наслідків, які обумовлювалися правочинами; без згоди органів опіки та піклування. Крім того, при посвідченні договорів сторонам не роз'яснено зміст ст.377 ЦК України та нотаріусом було порушено черговість посвідчення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

За ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 6 ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Щодо доводів позивача про те, що договори укладені без мети створення правових наслідків, які обумовлювалися правочинами судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буле виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому, судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Як зазначалося вище, п.8 договору купівлі-продажу житлового будинку та в п.11 договору купівлі-продажу земельної ділянки, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Також, як вірно зауважено судом, рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.10.2014 року, яке набрало законної сили, у справі №654/2986/14-ц, встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з початку 2010 року фактично припинились шлюбні відносини, відсутнє спілкування подружжя, спільні доходи та витрати, спільні інтереси та ознаки сім'ї. Рухоме та нерухоме майно, набуте після 2010 року, підлягає виключенню із загальної маси спільного сумісного майна подружжя та не може бути об'єктом поділу.

Судом вірно зауважено, що оскаржувані договори були укладені після 2010 року, то предмети цих договорів не є спільним сумісним майном, а є особистою приватною власністю відповідача, що виключає відсутність настання реальних правових наслідків.

Судом обґрунтовано відхилено доводи позивача пропорушення прав дітей та відсутність згоди органу опіки та піклування з огляду на таке.

У п. 13 Договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що згідно довідки, виданої Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства «Печерська брама» Печерської районної в м. Києві Ради (КП «Печерська брама») 18.10.2013 №380, малолітні та неповнолітні діти, в житловому будинку, що є предметом цього договору, не зареєстровані. Продавець свідчить, що дані, наведені в довідці, відповідають дійсності на день укладення цього договору.

Згідно ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України, орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто, до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів, діти сторін не були власниками спірного житлового будинку, не були в ньому зареєстровані, тому і попередньої згоди органу опіки та піклування для укладення договору купівлі-продажу не вимагалося.

Укладення договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права дітей щодо жилого приміщення, оскільки фактична зміна власника будинку з матері на батька не є підставою для позбавлення права проживання дітей у ньому.

Також судом вірно зауважено, що не є підставою для задоволення позову посилання позивача на те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. порушено черговість посвідчення, оскільки посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідчується одночасно. Порядку черговості посвідчення цих договорів чинне законодавство не встановлює. Номери присвоюються за черговістю запису нотаріальної дії у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Щодо розбіжностей дат 22 та 23 жовтня в п.17 договору купівлі-продажу будинку та в п.10 договору купівлі-продажу земельної ділянки, то колегія суддів вважає, що вони є помилками, які підлягають виправленню шляхом укладення договорів про внесення змін до договорів на вимогу сторін договору та не впливають на суть даного спору.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що при посвідченні договору сторонам не роз'яснено зміст ст.377 ЦК України, оскільки відповідно п. 19 договору купівлі-продажу будинку, сторонам роз'яснено зміст статей, зокрема, ст.377 ЦК України.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсним, оскільки вони не суперечать цивільному законодавству та іншим правовим актам.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і в суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для переоцінки доказів.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити беззадоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва