печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2018 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі - Чепізі Є. І.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Пальчика В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів та інфляційного збільшення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 20 вересня 2018 року, стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь суму у розмірі 52 306, 03 грн, з яких 3 % річних - 3 332, 15 грн та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди - 48 974, 88 грн /а. с. 2-9, 170-172/.

В обґрунтування позову зазначено, що судовими рішеннями, прийнятими на його користь про стягнення з управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради компенсацій за шкоду заподіяну здоров'ю, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 рік у розмірі 2 532 грн, щорічну допомогу на оздоровлення за 2008-2009 роки у розмірі 5 918 грн, одноразову допомогу у розмірі 25 880, 40 грн, щорічну допомогу за 2011 рік - 4 202 грн як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач зазначив, що у зв'язку із невиконанням рішення суду у передбачений Законом України «Про виконавче провадження» строк, позивач був позбавлений можливості отримати належну йому суму боргу, а тому вважає, що має право на отримання компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів /а. с. 20-33, 41-50/.

Ухвалою судді від 11 червня 2018 року у справі відкрито провадження /а. с. 76-77/.

06 липня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні /а. с. 83-86/.

На відзив сторони відповідача позивач направив засобами поштового зв'язку до суду відповідь, яка надійшла 07 серпня 2018 року /а. с. 107-109/.

11 вересня 2018 року від позивача надійшла до суду заява про зменшення позовних вимог, а саме позивач просив стягнути з Державного бюджету України суму у розмірі 52 303, 85 грн, а 20 вересня 2018 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог /а. с. 160-164, 170-172/.

У судовому засіданні позивач підтримав позов, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ДКС України заперечував проти задоволення позову, вказав, що відповідач самостійно прийняв рішення про виплату позивачу компенсації, яка і становить суму 3 % річних, правовідносини між сторонами не мають характеру грошового зобов'язання, врегульовані спеціальним законодавством і тому стаття 625 Цивільного кодексу України не може бути застосована.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення представника відповідача дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, як на підставу своїх вимог посилався на застосування положень частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено судом, що Казначейством 20 березня 2017 року перераховано на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 25 880, 40 грн та 5 918, 00 грн згідно з виконавчим документом у справі № 2-а-1502/10, виданим 29 липня 2010 року Новозаводським районним судом м. Чернігова; у розмірі 2 532, 00 грн згідно з виконавчим документом № 2-а-42/08, виданим 07 лютого 2014 року Київським адміністративним апеляційним судом; у сумі 4202 грн згідно з виконавчим документом № 2-а-52/12, виданим 17 січня 2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова. На такі обставини міститься посилання у заявах по суті обох сторін, відтак визнаються як позивачем, так і відповідачем.

Казначейством після виплати основної суми прийняті рішення про нарахування та виплату компенсації на користь позивача № 31 у справі № 2-а-42/08 від 15 травня 2017 року на суму у розмірі 175, 64 грн, № 77 від 27 червня 2017 року у справі № 2-а-1502/10 у сумі 410, 53 грн; № 78 у справі від 27 червня 2017 року на суму у розмірі 1 795, 32 грн, № 143 від 30 листопада 2017 року у справі № 2-а-52/12 у розмірі 278, 71 грн /а. с. 37-38, 39-40, 60-61, 62/.

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28 липня 1999 року, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, § 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року).

У пункті 54 Суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

В пункті 19 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказує, що незважаючи на значний проміжок часу після винесення пілотного рішення у справі Іванова від 15 жовтня 2009 року, Українському Уряду поки не вдалося здійснити необхідні загальні заходи, здатні вирішити корінні причини системної проблеми, визначеної Судом, і забезпечити ефективний засіб захисту усіх потерпілих на національному рівні.

Стаття 56 Основного Закону України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір та цільове спрямування цих видатків.

Суд приймає як слушні доводи сторони відповідача про те, що законодавство не встановлює строків виплати компенсації у зв'язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду, оскільки перерахування відповідних коштів згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та пунктом 3 Порядку виконання рішень може бути здійснено лише в порядку черговості надходження документів про стягнення коштів.

Разом з тим, одночасно суд також наголошує, що посилання на відсутність грошових асигнувань не може бути підставою для невиконання судового рішення. Аналогічні висновки зроблені Європейським судом з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України», а також «Вотенко проти України», «Кечко проти України», «Півень проти України», «Ю. Іванов проти України», вказавши, що Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою.

Як вже встановлено, судові рішення у справі № 2-а-1502/10, № 2-а-42/08 та № 2-а-52/12 виконано.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Разом з тим, передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Предметом розгляду у справі за даним позовом є спір, що виник у зв'язку з невиконанням судових рішень про нарахування та виплату компенсації, що регулюється спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком виконання рішень про стягнення котів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, які не передбачають нарахування індексу інфляції.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення та врегульовані спеціальним законодавством, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, тобто стаття 625 Цивільного кодексу України.

Зазначена позиція підтверджена постановою Верховного суду України від 25 березня 2014 року у справі №6-2759цс15, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року у справі №757/6935/16-ц.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення, керуючись

ст. ст. 3, 8, 19, 21, 55, 56, 95, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-16, 625 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів та інфляційного збільшення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий І. В. Литвинова