Справа № 598/1779/16-ц
провадження № 2/598/18/2018
РІШЕННЯ

іменем України

"28" лютого 2018 р. Збаразький районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду ОСОБА_1

при секретарі Сливка М.М.

з участю позивача-відповідача ОСОБА_2

його представника адвоката ОСОБА_3

представника відповідача-позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Збаражі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про вселення в житловий будинок № 23 по вул.Стефаника в с.Розношинці Збаразького району Тернопільської області.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що він з народження проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка померла 03 вересня 2010 року. Станом на 15 квітня 1991 року їх господарство належало до колгоспного двору членами якого були він та батьки, а отже кожен з них набув у власність по 1/3 частині вказаного будинковолодіння. Після смерті матері для нього та батька відкрилась спадщина ще на 1/3 частину вказаного будинковолодіння, що належала матері. Вони спадщину прийняли так як на день смерті матері проживали разом з нею. Тобто на даний час йому та відповідачу фактично належить по ? частині вказаного будинковолодіння. Після смерті матері батько почав проживати з іншою жінкою і в нього почали виникати постійні конфлікти з батьком, на дверях було замінено замок і за таких обставин він позбавлений реально користуватись належною йому часткою у житловому будинку, а тому звернувся до суду із позовом про вселення, оскільки він є власником частини будинковолодіння.

Відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком № 23 по вул.Стефаника в с.Розношинці Збаразького району Тернопільської області.

Свої вимоги ОСОБА_5 мотивує тим, що будинок, який розташований по вул.Стефаника, 23 в с.Розношинці Збаразького району Тернопільської області в якому зареєстрований він та ОСОБА_2 є незареєстрований та незавершеним, а тому в ньому немає співвласників. ОСОБА_2 після одруження в 2007 році у вказаному будинку не проживає і переїхав жити до дружини в м.Збараж. Враховуючи вказане, на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним зустрічним позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком, оскільки він не проживає в ньому без поважних причин понад шість місяців.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_2 та його представник заявлений позов підтримали, а зустрічні позовні вимоги відповідача не визнали, оскільки ОСОБА_2 не проживає з будинку з тих причин, що відповідач його туди не допускає і він, як власник частини будинку, має право на користування ним, а тому просили в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_4 просив в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити з підстав наведених в ньому.

Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про вселення слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судом встановлено, що житловий будинок, що розташований по вул.Стефаника, 23 в с.Розношинці Збаразького району Тернопільської області є колгоспним двором і станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2. Вказана обставина підтверджується довідкою виданою виконкомом Красносільської сільської ради Збаразького району Тернопільської області 24 жовтня 2016 року № 290 та копією погосподарської книги (а.с.79, 83).

В даний час у вказаному будинку зареєстровані сторони по справі, що ними не оспорюється.

ОСОБА_2, будучи власником 1/3 частини вказаного житлового будинку, як член колишнього колгоспного двору, після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 03 вересня 2010 року, в ньому постійно не проживає, оскільки між ним та батьком почали виникати конфлікти через батькову співмешканку, однак періодично приїжджав до будинку. Вказані обставини також обєктивно підтверджуються висновком ст.інспектора Збаразького відділу поліції про результати розгляду телефонних повідомлень ОСОБА_7 та ОСОБА_2, згідно якого 08 жовтня 2016 року між сторонами на побутовому грунті виник конфлікт (а.с.84).

Допитані в суді свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що ОСОБА_2, коли жила мати часто приїжджав додому, а коли мати померла, то рідше.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що позивач-відповідач ОСОБА_2, як власник 1/3 частини житлового будинку № 23 по вул.Стефаника в с.Розношинці Збаразького району Тернопільської області, як член колишнього колгоспного двору, має право на проживання у вказаному будинку і ніхто не може позбавити його права користування належним йому житлом, використовувати його для власного проживання і членів своєї сімї, а тому позовні вимоги про вселення підлягають до задоволення, а вимоги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житлом до задоволення не підлягають, як безпідставні.

Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, вважаю за доцільне стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 640 грн. сплаченого ним судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.ст.29, 316, 317, 319, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», ст.ст. 89, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 (РНОКПП) в житловий будинок № 23 по вул.Стефаника в с.Розношинці Збаразького району Тернопільської області.

В задоволенні зустрічого позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (житель ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) в користь ОСОБА_10 (РНОКПП) 640 (шістсот сорок) гривень сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Збаразький районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 березня 2018 року.

Суддя А.І.Левків