КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача БелінськогоВ.А.,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_5 про припинення поруки,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_6 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач), в якому просила припинити поруку за договором поруки № 09-08-П/38 від 09.04.2008 укладеним між нею та відповідачем.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 09.04.2008 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та нею було укладено договір поруки № 09-08-П/38, за умовами якого вона поручилася перед банком за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором № 09-08-И/38 від 09.04.2018.

Через невиконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором банк, скориставшись наданим йому цим договором правом вимагати дострокового погашення кредитних коштів, направивши на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, чим, в свою чергу, змінив строк виконання основного зобов'язання. Боржник вищенаведені вимоги не виконав і 24.11.2015 банк звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до неї та ОСОБА_5, як до солідарних боржників, про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва у відкритті провадження за вказаним позовом було відмовлено.

З огляду на викладене вважала, що в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука за Договором поруки від 09.04.2008 є припиненою, адже банк змінивши строк виконання основного зобов'язання шляхом пред'явлення до позичальника дострокової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, протягом шести місяців від дня настання цього строку не пред'явив до неї, як до поручителя, позову про стягнення заборгованості (а.с.1-5).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2018 позов задоволено. Визнано поруку, що виникла на підставі договору поруки № 09-08-П/38 від 09.04.2008 укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6, такою, що припинена (а.с.132-135).

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про припинення поруки у зв'язку з непред'явленням банком вимог до поручителя протягом шести місяців від дні настання строку виконання основного зобов'язання, оскільки суд не звернув увагу на ту обставину, що у вимозі, яка направлялась до боржника банк вказував на наявність простроченої заборгованості і вимагав її сплати, не ставлячи вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, тобто не змінюючи строку виконання основного зобов'язання, який визначений кредитним договором до 08.04.2028.

Також вказує, що банк у межах шестимісячного строку звернувся до Печерського районного суду м. Києва про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника і поручителя (а.с.142-147).

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 24.07.2018 відкрито апеляційне провадження, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до апеляційного розгляду на 05.09.2018 (а.с.158,159).

Судове засідання 05.09.2018 відкладене у зв'язку з відсутністю даних про належне повідомлення позивача (а.с.177,178).

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 № 297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 № 3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03.10.2018 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А. (а.с.189).

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Київського апеляційного суду від 10.10.2018 прийнята до провадження новоутвореного суду та призначена до розгляду на 07.11.2018 (а.с.190,191).

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача та третя особа в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений останнім шляхом пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення заборгованості, не пред'явив вимоги до поручителя, а тому, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука є припиненою.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з ухваленим судом рішенням, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 09.04.2008 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір № 09-08-И/38 (а.с.10-14).

Відповідно до п. 2.1. кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 140 000,00 доларів США 00 центів з оплатою по процентній ставці 14% річних.

Відповідно до п. 3.2. кредитного договору позичальник зобов'язується повністю повернути Кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 08.04.2028. Погашення заборгованості сторони визначили згідно графіку у сумі 1 762 долари 69 центів США щомісячно в термін з 26 по останнє число місяця включно.

Згідно із п. 3.4. кредитного договору банк має право, серед іншого, вимагати дострокового повернення кредитних коштів, сплати процентів, неустойки, зокрема у випадку порушення позичальником будь-якої умови договору, у тому числі несвоєчасного або не в повному обсязі здійснення зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів і комісійної винагороди.

Також, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 09.04.2008 між Банком та ОСОБА_6 укладено Договір поруки за № 09-08-П/38, відповідно до п. 1.1. якого поручитель зобов'язуються перед Банком відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов'язань, які виникли за Кредитним договором (а.с.124-126).

Відповідно до п. 1.3. Договору поруки №09-08-П/38 від 09.04.2008, Поручитель свідчить, що вій ознайомлений із Кредитним договором та погоджується з його умовами.

Пунктом 5 договору поруки сторони визначили, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом вважала поруку припиненою, оскільки банк пред'явив вимогу до позичальника про дострокове погашення заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов'язання і протягом шести місяців від дня настання цього строку не пред'явив до неї, як до поручителя, вимоги (позову про стягнення заборгованості).

Суд першої інстанції погодився з такими доводами позивача і визнав поруку припиненою у відповідності до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Проте, суд першої інстанції, дійшовши висновку про пред'явлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості, тобто зміну строку виконання основного зобов'язання і не пред'явлення протягом шести місяців від настання цього строку вимоги до поручителя, не дав належну оцінку змісту досудової вимоги банка до позичальника.

Так, зі змісту досудової вимоги банка від 20.05.2015, направленої позичальнику та одержаної ним 04.06.2015 (що не заперечується сторонами), вбачається, що банк повідомляє позичальника про те, що останній з 17.09.2014 неналежним чином виконує свої зобов'язання по сплаті відсотків та комісії за користуванням кредитом, порушуючи строки повернення заборгованості передбачені умовами кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість загальна сума якої станом на 19.05.2015 складає 92 287,45 доларів США, з якої сума простроченої заборгованості складає 1 701,46 доларів США.

Надалі у вимозі банк зазначає, що у разі непогашення простроченої заборгованості, він буде вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, а тому пропонує позичальнику протягом 30 днів погасити існуючу заборгованість.

Відтак, досудова вимога не містить безпосередньої вказівки (вимоги) банку про дострокове погашення всіє суми кредиту з відсотками, комісією та іншими нарахованими платежами, а лише містить вимогу про погашення простроченої заборгованості по сплаті відсотків та комісії за користування кредитом у сумі 1 701,46 доларів США (а.с.19,20).

Отже, враховуючи відсутність вимоги банку про дострокове погашення всієї (загальної) суми заборгованості й відсутні підстави для висновку про зміну банком строку виконання основного зобов'язання, який визначений кредитним договором до 08.04.2028 та, як наслідок, не вбачається підстав для обрахування шести місячного строку пред'явлення вимоги до поручителя зі спливом 30 днів з дня вручення позичальнику такої вимоги.

В подальшому, як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, банк, у зв'язку з непогашенням позичальником простроченої заборгованості, тобто неналежним виконанням умов кредитного договору, 30.11.2015 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника і поручителя, проте судом ухвалою від 24.12.2015 позов був повернутий банку у зв'язку з непідсудністю справи Печерському районному суду (а.с.21-27,64).

Надалі, з метою захисту своїх прав банк, 21.10.2016 пред'явив позов до позичальника і поручителя про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором до Макарівського районного суду Київської області яким було відкрито провадження у справі ухвалою від 04.11.2016 (а.с. 74-79).

Звернення банку безпосередньо до суду з позовом без використання механізму досудового врегулювання, узгоджується з вимогами Конституції та Законів України.

В Рішенні Конституційного суду України у справі № 1-2/2002 від 09.07.2002 наголошується, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, порушує права на захист. Конституційний суд України виходить з того, що положення частини другої статті 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюється юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України.

Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Підсумовуючи вищеозначене, слід дійти висновку про відсутність належних законних підстав для застосування до даних правовідносин положень ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки у зв'язку з непред'явленням кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, у відповідності до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги та ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати (судовий збір у розмірі 960,00 грн. /а.с.148/) за подання апеляційної скарги, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_5 про припинення поруки - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_5 про припинення поруки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6(ІНФОРМАЦІЯ_1, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (місцезнаходження: вул. Січових Стрільців, 60, ) судовий збір у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва