Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 361/7109/15-ц

провадження № 61-256 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.

Суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року у складі судді Шинкаря А. О. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 липня 2016 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Березовенко Р. В., Воробйової Н. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він за договором позики передав ОСОБА_2 22 700 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути

до 01 жовтня 2015 року про що склав розписку.

Посилаючись на те, що у встановлений у розписці термін ОСОБА_2 грошові кошти не повернув, ОСОБА_1, з урахуванням уточнень

позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь позику у розмірі 22 700 доларів США, три проценти річних у розмірі 2 483 грн 71 коп. та проценти за користування позикою - 189 146 грн 62 коп., а також судові витрати.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Зустрічний позов мотивовано тим, що у 2008 році його син - ОСОБА_4 купив у ОСОБА_5 автомобіль, вартістю 22 000 доларів США, але сплатив лише 7 000 доларів США. Решту суми - 15 000 доларів США, за усною домовленістю з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 він мав сплачувати позивачу, оскільки ОСОБА_5 був винен ОСОБА_1 вказану суму.

Пізніше ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі

59 000 грн, що було еквівалентно 7 400 доларів США.

Отримані в позику грошові кошти ОСОБА_4 частково повернув, але після перенесеного у серпні 2011 року інсульту він став інвалідом І групи, у зв'язку з чим неспроможний сплачувати борг.

1 жовтня 2013 року він, після телефонної розмови з ОСОБА_1 написав розписку про те, що взяв у останнього в борг 22 700 доларів США, яку відправив поштою за місцем його проживання.

Посилаючись на те, що він у ОСОБА_1 грошові кошти не позичав, а розписка була написана під його психологічним тиском, просив визнати недійсним договір позики, укладений 01 жовтня 2013 року.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня

2015 року первісний та зустрічний позов об'єднано в одне провадження.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 731 246 грн 69 коп. - сума боргу за договором позики.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позовні вимоги

ОСОБА_6 про стягнення боргу є обґрунтованими та доведеними належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Посилання

ОСОБА_2 на те, що договір позики був написаний ним під впливом психологічного тиску не знайшли свого підтвердження. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження безгрошовості позики.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, з огляду на доведеність

ОСОБА_1 факту укладання між сторонами договору позики, умови якого не виконані ОСОБА_2, яким, в свою чергу не доведено укладання такого договору під впливом психологічного тиску з боку позивача.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 липня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не сприяли повному і всебічному з'ясуванню обставин справи, зокрема, не звернули увагу на те, що зазначену суму грошових коштів у ОСОБА_1 позичав його син, який частково повернув позику. Стверджував, що він у ОСОБА_1 коштів не позичав, а розписку написав під психологічним тиском та внаслідок настання тяжких життєвих обставин, зумовлених хворобою сина.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2, у якому просив відхилити касаційну скаргу та залишити ухвалені у справі судові рішення без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що розписка ОСОБА_2 констатує факт одержання грошовитих коштів, передбачає їх повернення у визначений строк і не вказує на безоплатний характер позикових зобов'язань. Крім того, ОСОБА_2 не доведено застосування ОСОБА_1 на нього психологічного чи фізичного тиску.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, суд приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції, з

висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, умови якого не виконані

ОСОБА_2, при цьому останнім не надано доказів на підтвердження того, що такий договір ним укладено під психологічним чи фізичним тиском.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.

Судами установлено, що 1 жовтня 2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові коштів у сумі 22 700 доларів США для власних потреб, які зобов'язався повернути до 1 жовтня 2015 року, про що склав розписку.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами першою, другою статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений у розписці строк, а також відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження написання ОСОБА_2 розписки під психологічним тиском, суди попередніх інстанцій, з урахуванням вищевказаних норм матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, та процентів за користування коштами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_7 не доведено, що розписка написана ним під тиском та погрозами ОСОБА_1

При вирішенні спору, суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, викладених у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

За положеннями частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик