КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №367/2331/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/2052/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії судової палати у цивільних справах - головуючого - судді Сержанюка А.С., суддів Іванової І.В., Матвієнко Ю.О., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину нікчемним,

В С Т А Н О В И В :

10 квітня 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із названим позовом, де просили визнати договір купівлі продажу будівлі незавершеного будівництвом, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 01 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, нікчемним.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вони є співвласниками торгово-закупівельної бази громадського харчування, що знаходиться в АДРЕСА_1, згідно договору дарування, посвідченого 28 грудня 1999 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Стрельцовою І.М.

Право власності зареєстроване в Ірпінському МБТІ 06 січня 2000 року.

16 листопада 2000 року вони отримали Державний акт на право постійного користування землею, площею 0,6183 га, за адресою: АДРЕСА_1, із цільовим призначенням для обслуговування торгово-закупівельної бази.

Відповідач по справі, їхній бувший орендар, ОСОБА_1 орендувала приміщення Б по технічному паспорту торгово-закупівельної бази за адресою АДРЕСА_1.

У 2016 році від ОСОБА_1 їм стало відомо, що між вказаними особами 01 квітня 1999 року був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу будівлі, а саме: незавершене будівництво, де ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виступають продавцями, а ОСОБА_1 - покупцем.

Відповідно до п. 1.1. правочину, предметом договору купівлі-продажу є будівля, незавершена будівництвом, приблизною площею 180 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 1.3. майно належить продавцям на підставі спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу тимчасової споруди від 11 липня 2008 року.

Відповідач ОСОБА_1 надає даний договір в Бучанську міську раду для отримання в оренду земельної ділянки для обслуговування будівлі незавершеного будівництва, а також в правоохоронні органи.

Окрім того, шантажує даним договором, телефонує та пропонує викупити будівлю в неї за значні кошти, хоча будівля є самочинною.

Позивачі не визнають даний договір купівлі-продажу, що свідчить про існування спору між ними.

Відповідачі уклали правочин, який вони вважають нікчемним, так як він не відповідає вимогам закону.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що позивачами по справі не заявлено вимоги про встановлення нікчемності правочину, а заявлено вимогу про визнання правочину нікчемним, що не відповідає вимогам ст. 215, 216 ЦК України та постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року, №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Однак суд при вирішенні даного спору по суті не може застосувати положення ст. 5 ЦПК України, оскільки позивачі у своїй позовній заяві не заявляють відповідних позовних вимог про захист їхніх прав у порядку, передбаченому ст. 5 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

При цьому, ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову з інших, зазначених в апеляції, мотивів.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права при його ухваленні, просили його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах та відзивах на них, у межах доводів та вимог апеляційних скарг, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, позивачі по справі згідно до договору дарування, посвідченого 28 грудня 1999 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Стрельцовою І.М., є співвласниками торгово-закупівельної бази громадського харчування, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Право власності зареєстроване в Ірпінському МБТІ 06 січня 2000 року ( а.с. 7 ).

16 листопада 2000 року позивачі також отримали Державний акт на право постійного користування землею, площею 0,6183 га, що по АДРЕСА_1, із цільовим призначенням для обслуговування торгово-закупівельної бази ( а.с. 5 ).

Відповідач - ОСОБА_1, згідно договору оренди від 30 березня 2009 року, укладеного із позивачами, отримала на платній основі у володіння і користування металевий ангар, площею 322 кв.м., за адресою АДРЕСА_1, разом з земельною ділянкою, на якій він розміщений та прилеглою територією ( а.с. 79-82 ).

11 липня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - придбали тимчасову споруду ( майно ), перелік якого зазначається у списку будівельних матеріалів, який є невід'ємною частиною акту прийому-передачі ( а.с. 45-52 ).

В свою чергу, 01 квітня 2009 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу будівлі, незавершеної будівництвом ( а.с. 69-78 ).

Відповідно до п. 1.1. правочину, предметом вказаного правочину є будівля, незавершена будівництвом, приблизною загальною площею 180 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 1.3. майно належить продавцям на підставі спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу тимчасової споруди від 11 липня 2008 року ( там же ).

При цьому, судом вірно встановлено, що відповідно до наданих правовстановлюючих документів на торговельно-закупівельну базу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, єдиними власниками та землекористувачами є позивачі по справі.

Окрім цього, договір купівлі-продажу будівлі, незавершеної будівництвом від 01 квітня 2009 року, був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмові формі і нотаріально даний договір не був посвідчений.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували своє право власності на вказану будівлю, у передбаченому законом порядку, матеріали справи не містять і таких не надано апеляційному суду.

Разом з цим, відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено конкретний спосіб захисту порушеного права, невизнаного або оспорюваного, а саме: встановлення нікчемності правочину, тоді як, позивачами заявлено вимогу про визнання правочину нікчемним.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як видно із матеріалів правочину набуття позивачами права власності на торгово-закупівельну базу, спірний предмет договору купівлі-продажу між відповідачами не входить до складу майна, належного ОСОБА_2, ОСОБА_3 ( а.с. 7 ).

Окрім цього, позивачі не є стороною правочину, який вони просять визнати нікчемним.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

І, насамкінець, відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

За таких обставин, суд першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 203, 204, 215, 216, 220, 331, 657, 658 ЦК України, ст.ст. 5, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 15, 16, 220, 257, 261 ЦК України, ст.ст. 76-81, 95 ЦПК України, ст.ст. 92, 141, 143 ЗК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги та спростовуються доказами по справі.

Інші обставини, зазначені ОСОБА_1, зокрема, про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність будь-яких правових зв'язків позивачів із земельною ділянкою по АДРЕСА_1, відсутні необхідні оригінали документів - оригінал державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, витягу з Державного земельного кадастру про присвоєння кадастрового номеру, не надано інформацію щодо сплати земельного податку за спірну ділянку, відсутність порушених прав, позивачі по справі не є стороною правочину, пропуск строку позовної давності, використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а відтак - не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог.

Окрім цього, твердження зазначеного апелянта про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність будь-яких правових зв'язків позивачів із земельною ділянкою по АДРЕСА_1, відсутні необхідні оригінали документів - оригінал державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, витягу з Державного земельного кадастру про присвоєння кадастрового номеру, з точки зору суду другої інстанції не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, оскільки спростовуються наявним у справі Державним актом на право постійного користування землею ( а.с. 5 ).

Доказів, які б свідчили про його недостовірність матеріали справи не містять і таких не надала ОСОБА_1.

Правових підстав для застосування строків позовної давності, на чому наголошує цей апелянт, суд апеляційної інстанції також не вбачає, оскільки відповідного клопотання матеріали справи не містять.

Твердження апелянта про використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, з точки зору суду другої інстанції, не відносить до предмету спору за цією справою та не підтверджується доказами по справі, а відтак - не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог ОСОБА_1.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 15, 215, 216, 220, 222, 223, 225, 657, 658 ЦК України, ст. 13 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги, а тому - не є підставою для її задоволення.

Інші доводи їх апеляції, зокрема, про те, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду за наявності відповідного спору, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, а відтак - не спростовують висновок місцевого суду про необґрунтованість як позовних так і апеляційних вимог.

Разом з тим, доводи відзивів ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 ( а.с. 162-164, 174, 181-182 ), зокрема, про те, що місцевим судом вірно застосовано положення постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 з цього приводу.

В свою чергу, доводи відзиву ОСОБА_2, ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( а.с. 186-188 ), зокрема, про те, що доводи апеляційної скарги про використання спірної земельної ділянки, за вказаною адресою, не за цільовим використанням, не відносяться до предмету спору, місцевим судом досліджувалися правовстановлюючі договори позивачів, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, є правовою підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину нікчемним - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: І.В. Іванова

Ю.О. Матвієнко