Провадження № 2/161/88/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Філюк Т.М.,

при секретарі Бортнюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

Свій позов мотивує тим, що вироком Турійського районного суду, який вступив в законну силу 29.08.2013 року, задоволено позов ОСОБА_1 і стягнуто на її користь з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 70 000 гривень. Відповідач тривалий час не виконує рішення суду. 07.02.2017 року у користь позивача стягнуто 24 487, 13 грн. Залишок боргу становить 45512,87 гривень, який не погашений до цього часу. ОСОБА_2 належним чином не виконує своїх грошових зобовязань, тому з неї підлягають стягненню інфляційні витрати за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми , які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

З врахуванням викладеного просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму у розмірі 58707, 02 гривень, що складається з інфляційних витрат у розмірі 53 713, 02 гривень та 3% річних 4994 гривень та судові витрати по справі.

Позивач в судове засідання не зявилась, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти задоволення позову, в запереченнях на позовну заяву вказувала, що у відповідно до вироку Турійського районного суду Волинської області від 23.04.2013 року, яким задоволено цивільний позов позивача, судом визначено перелік транспортних засобів, на які було накладено арешт, та постановлено - майно реалізувати, отримані кошти звернути в рахунок відшкодування по позовних заявах потерпілих, в тому числі і ОСОБА_1, а залишок коштів повернути ОСОБА_4 Крім того, вказує, що між сторонами виникли деліктні зобовязання з приводу завдання шкоди, а тому 3% річних та інфляційні витрати нараховуватись не можуть.

Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Турійського районного суду від 23 квітня 2013 року, частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 і постановлено стягнути на її користь з ОСОБА_2 завдану злочином моральну шкоду в розмірі 70 000 гривень (а.с.24-31).

23 квітня 2013 року Турійським районним судом Волинської області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданої злочином моральної шкоди в розмірі 70000 гривень. Майно, на яке накладено арешт:

- автомобіль марки «Infiniti EX 35» номер кузова НОМЕР_1; - автомобіль марки «Hyundai Tucson», номер кузова НОМЕР_2;

- автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», номер кузова НОМЕР_3;

- TRAILER S383EL1A, номер шасі VFNS383ELH1L01217;

- FRUEHAUF, номер шасі C2N17810;

- автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», номер кузова JMYL-RV93W7J716186 реалізувати, отримані кошти звернути в рахунок відшкодування шкоди по позовних заявах потерпілих, а залишок коштів повернути підсудній ОСОБА_2 (а.с. 4).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобовязання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 27.01.2016 р. № 6-771цс15).

Статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

В даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Крім того, вироком Турійського районного суду Волинської області від 23 квітня 2013 року вже встановлено розмір завданої потерпілим шкоди та постановлено стягнути її. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підставі викладеного, суд, з врахуванням розяснень Верховного Суду України, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставності.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 263, 265, 268,273, 354 ЦПК України, 625 ЦК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.