Справа № 509/1787/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю позивачки - ОСОБА_1,

представників позивачки - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на 1/2 частину автомобілів та квартири, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р., визнання факту проживання однією сімєю після розірвання шлюбу у період з червня 2016 року по травень 2017 р., визнання майна спільною сумісною власністю автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, визнання майна особистою приватною власністю на житловий будинок загальною площею - 590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а та земельну ділянку за кадастровим номером :02:005:1788, площею 0,1098 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка» земельна ділянка 10/13-А та визнання права власності на ? частину автомобілів марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, марки Renault Trafic, д.р.н. ВН 7874 ЕР, марки Renault Trafic, д.р.н. ВН 1332 ВР, визнання спільною сумісною власністю квартиру загальною площею 65,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на ? частину квартири загальною площею 65,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача частково заперечували проти позовних вимог та просили задовольнити їх частково, з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву та додаткових запереченнях на позов .

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 595 та видано Свідоцтво про шлюб серії І-ЖД № 200006.

В період вказаного шлюбу народилася дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2016 року по справі № 500/2734/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, при цьому в рішенні суду встановлено, що спільне проживання подружжя припинено з травня 2015 року. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2016 року вступило в законну силу - сторонами не оскаржено.

За час перебування у шлюбі подружжям було набуте:

- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а;

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:005:1788, площею 0,1098 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка» земельна ділянка 10/13-А;

- автомобіль марки Renault Trafic 2009 року випуску, д.р.н. ВН 7874 ЕР, власник ОСОБА_4;

- автомобіль марки Renault Trafic 2011 року випуску, д.р.н. ВН 1332 ВР, власник ОСОБА_4;

- побутова техніка: пилосос (торгівельна марка «Electrolux») купували 2015 р., електрочайник (торгівельна марка «Braun») купували 2015 р., телевізор (торгівельна марка «Samsung») купували 09.10.2012 р., домашній кінотеатр (торгівельна марка «Philips»), купували 09.10.2012 р., компютер у кількості 2 шт.(торговельна марка «Dell»), купували червень 2012 р., клавіатура у наборі з мишкою, купували червень 2012 р., принтер (торговельна марка «Laser jet pro CM 1415 fnw.color MFP»), купували червень 2012 р., телефон (торговельна марка «htc one»), купували 2013 р., телефони у кількості 2 шт. (торговельна марка «iPhone»), купували у липні 2015 р., планшет (торгівельна марка «iPad»), купували у травні 2015 року.

В свою чергу, позивачка просила встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р., та, на підставі факта спільного проживання, визнати автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ. Дані позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що починаючи з травня 2012 року по жовтень 2013 року, сторони мали близькі стосунки та були повязані спільним побутом.

На підтвердження вищезазначеного, позивачка надала до суду копія договору оренди будинку від 17.05.2012 р., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (матірю позивачки) в м. Одесі за адресою: вул. 1-й Китобійний провулок, 32, в якому спільно проживали ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (батьки позивача), копію договору про надання телекомунікаційних послуг від 03.11.2012р. з додатком, акти приймання виконаних робіт.

Відповідач заперечував факт спільного проживання з позивачем ОСОБА_1О у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р.. та спростовував дані твердження позивача показаннями свідків, які зазначали, що сторони не проживали разом у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р. та не вели спільне господарство, позивачка на той момент вступала до вищого навчального закладу, здійснювала навчання та проживала разом з батьками по вищезазначеній адресі батьків. Більш того, у цей період часу, як вказує відповідач та підтверджують свідки, він зустрічався з іншою жінкою ОСОБА_10 Свідки в засіданні суду пояснювали, що в травні 2012 року ОСОБА_1 навчалася в школі в іншому місті, та не проживала навіть в одній оселі разом з відповідачем. Пізніше, після того, як позивач по справі здала всі шкільні іспити в шкільному закладі, де навчалася, вона приїхала до батьків, поступила в університет, та проживала разом зі своїми батьками в одному будинку.

Крім того, для підтвердження джерела походження коштів для купівлі автомобіля марки Toyota Land Cruiser, Відповідачем були надані договір про купівлі-продажу автомобіля Nissan Pathfinder від 13.07.2011 р. з додатками, відомості щодо реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку транспортних засобів за громадянином ОСОБА_4, після продажу яких, в нього були особисті кошти для купівлі спірного майна.

Суд, враховуючи та дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що договір оренди від 17.05.2012 р., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та договір про надання телекомунікаційних послуг від 03.11.2012 р. з додатком, акти приймання виконаних робіт не містять інформацію щодо предмета доказування по даній справі за позовом ОСОБА_1, оскільки мати позивачки ОСОБА_8 не є стороною по справі, договори про надання телекомунікаційних послуг від 03.11.2012 р. з додатками, взагалі ніким не підписані, отже дані докази є неналежними, недостовірними та недостатніми для встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р.,

При цьому, жоден із заявлених позивачем свідків, не змогли підтвердити факт спільного проживання позивача з відповідачем у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р. та вказати точний період їх фактичного спільного проживання.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п.п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд доходить до висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р., визнання майна - автомобіля марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину автомобілів марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Позивач в позовній заяві зазначив, що під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні кошти було придбано автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2009 року випуску, д.р.н. ВН7874ЕР та автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2011 року випуску, д.р.н. ВН1332ВР і що вказане майно є їх спільною сумісною власністю, яке підлягає поділу за правилами, встановленими статтями 57-72 СК України та ст. 372 ЦК України (в попередній редакції).

В свою чергу, судом було встановлено, що у травні 2015 року відповідачем був придбаний автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2009 року випуску, д.р.н. ВН7874ЕР та зареєстрований на ОСОБА_4.

Крім того, у жовтні 2015 року відповідачем був придбаний автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2011 року випуску, д.р.н. ВН1332ВР. Вказаний транспортний засіб був також зареєстрований на відповідача.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 71 СК України Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна; суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя; статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які майно було набуте (джерело набуття); сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що вищезазначені автомобілі було набуто відповідачем ОСОБА_4 за час шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя. В свою чергу, спірні автомобілі є неподільними речами та використовуються ОСОБА_4М . виключно у власній підприємницькій діяльності.

П. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Позивачем не було заявлено вимоги, щодо отримання грошової компенсації при можливому вирішенні питання щодо поділу спільного майна.

З огляду на вищезазначене, керуючись ч. 2, ч.3 ст. 71 СК України приходить до висновку що вимоги про визнання права власності на ? частину автомобіля марки Renault Trafic 2009 року випуску,д.р.н. ВН 7874 ЕР та на ? частину автомобіля марки Renault Trafic 2011 року випуску, д.р.н. ВН 1332 ВР, задоволеню не підлягають.

Щодо вимог позивача про визнання майна особистою приватною власністю на житловий будинок, загальною площею -590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а та земельну ділянку за кадастровим номером :02:005:1788, площею 0,1098 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка» земельна ділянка 10/13-А, на підставі того, що нібито будинок та земельна ділянка куплені за кошти ОСОБА_8, при цьому в якості доказів були надані її декларації про доходи, то суд дійшов до наступних висновків.

Згідно постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 року за № 1377-VIII « Про перейменування окремих населених пунктів та районів» село Мізікевича було перейменовано в село Лиманка.

Житловий будинок загальною площею 590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а та земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», земельна ділянка 10/13-А придбані в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4, та зареєстроване на ОСОБА_4

Під час розгляду справи, відповідач не заперечував проти того, що дане майно є спільною сумісною власністю, зазначав, що спірне майно купували в період шлюбу та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання майна особистою приватною власністю на житловий будинок, загальною площею - 590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а та земельну ділянку за кадастровим номером :02:005:1788, площею 0,1098 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка» земельна ділянка 10/13-А за ОСОБА_1.

Надані позивачем докази, суд вважає неналежними та недостатніми для визнання майна особистою приватною власністю на вищезазначене майно за ОСОБА_1

З урахуванням того, що будинок та земельна ділянка, придбані в період шлюбу та відповідач не заперечую проти того, що дане майно є спільною сумісною власністю, суд, керуючись ст. 57 СК України вважає, що житловий будинок загальною площею 590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а та земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», земельна ділянка 10/13-А є спільною сумісною власністю подружжя, та з урахуванням спірних правовідносин, визнає за позивачкою право власності на на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 590,2 кв.м., та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1098 га, що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, вул. Побратимів, ж/м Чорноморка, буд. 10/13а.

Щодо вимог позивача про визнання факту проживання однією сімєю після розірвання шлюбу у період з червня 2016 року по травень 2017 р., то позивачка ОСОБА_1 обґрунтовувала їх тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продовжували мешкати разом як чоловік та жінка, для підтвердження чого, в засідання суду викликалися свідки.

В свою чергу, відповідач заперечував факт проживання однією сімєю після розірвання шлюбу у період з червня 2016 року по травень 2017 р., доказами чого було надано копії квитанцій з готелю «Роза вітрів» та розписками про отримання коштів позивачем на утримання її та їх сина, та просив допитати свідків, які зможуть підтвердити вищезазначене.

Дослідивши надані докази, допитавши свідків суд дійшов до висновку щодо відмови позивачу в частині визнання факту проживання однією сімєю після розірвання шлюбу у період з червня 2016 року по травень 2017 р., оскільки жоден із заявлених свідків не зміг підтвердити, що сторони проживали у цей період разом та вели спільне господарство. Більш того, свідок громадянська дружина відповідача ОСОБА_11 підтвердила факт, що вона та ОСОБА_4 проживають разом з січня 2016 року по сьогоднішній день.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Тобто положеннями вказаних норм передбачено, що для визначення та встановлення, що майно є спільною сумісною власністю подружжя необхідні умови - проживання однією сім`єю, спільне проживання, яке пов'язано спільним побутом, із взаємними правами та обов'язками, що і є ознаками сім`ї.

В судовому засіданні було встановлено та підтверджено відповідними доказами, що у період з червня 2016 року по травень 2017 р. не відповідає дійсності, відповідач не проживав з позивачем однією сімєю та не вів спільний побут, що також підтверджується показами свідків та відповідними доказами.

З огляду на вищезазначене, судом було встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами по справі, ОСОБА_4 було придбано у власність спірну квартиру загальною площею 65,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу №745 від 05.07.2016 р. посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12

Як пояснив відповідач, він придбав дану квартиру за особисті кошти, які він частково заробив після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою та взявши у борг у ОСОБА_13, для того, щоб в ній проживав саме його син з колишньою дружиною, що і відбувалося деякий проміжок часу, що підтверджується поясненнями та показами свідків.

Позивач наполягала, що квартира загальною площею 65,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 обиралась та купувалась спільно з відповідачем, однак жодних доказів того, що в придбання майна були вкладені спільні кошти колишнього подружжя, позивачка не надала, а тому відповідно до ч. 1ст. 57 СК України спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_4.

Вирішуючи справу по суті суд бере до уваги, той факт що всі інші оригінали документів, що підтверджують факт придбання саме ОСОБА_4 спірного майна, наявні у відповідача та були оглянуті в ході судового засідання.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України вказує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України, ст.ст.183,372 ЦК України, ст.ст.60,70,71 СК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 590,2 кв.м., та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1098 га, що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Лиманка, ж/м Чорноморка, вул.Побратимів,10/13а.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4000(чотири тисячі) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя: ОСОБА_14