П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/4333/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/1589/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Шахової О. В., Головачова Я. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Мальченко О. В. 11 серпня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пунктів 8,9 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення основного боргу у розмірі 15 000 грн., трьох відсотків річних у розмірі 112 грн. 19 коп. та інфляційних втрат у розмірі 179 грн. 98 коп. за період з 01 грудня 2015 року по 01 березня 2016 року, крім того, судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 03 вересня 2015 року у розмірі 15 292 грн. 17 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. (а. с. 32 - 33).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 28 грудня 2017 року подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалити нове, яким повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню. Зазначає, що 29 травня 2015 року в неї був викрадений паспорт громадянина України, в результаті чого остання звернулась до Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві з заявою про злочин, і 15 липня 2015 року отримала новий паспорт громадянина України серія ТТ, номер 289732. Тобто, на момент укладення договору позики, 03 вересня 2015 року, паспорт скаржника, дані якого зазначені в договорі позики, був викрадений і не міг встановлювати її особу як сторону у договорі.

Крім того, підписи в договорі позики і в розписці виконані не скаржником, вони відрізняються від підпису скаржника, зразок якого міститься в паспорті громадянина України, як у викраденому, так і в отриманому в подальшому.

Скаржник зазначає, що не знайома з відповідачем, ніколи в житті з ним не зустрічалась і грошових коштів від нього не отримувала.

До того ж, скаржник не була належно повідомлена про дату і час судових засідань, оскільки жодного разу не отримувала за адресою своєї реєстрації і місці проживання ні судових повісток, ні копії позовної заяви з додатками.Копія оскаржуваного судового рішення також не була отримана останньою.

Крім того, згідно з предметом позову та заявлених позовних вимог, у суді апеляційної інстанції підлягають дослідженню та оцінці наступні докази: копія паспорту громадянина України серії ТТ №289732, виданого 15 липня 2015 року Деснянським РВ ГУ ДМС України в місті Києві; факт звернення скаржника до Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві 29 травня 2015 року із заявою про викрадення паспорту громадянина України; зразки підпису останньої у викраденому та діючому на даний час паспортах; зразки підпису, зробленого невстановленою особою від імені скаржника в договорі позики від 03 вересня 2015 року та розписці від 03 листопада 2013 року, їх порівняння. Зазначає, що зазначені письмові докази не були подані до суду першої інстанції, у зв'язку з неповідомленням її про слухання справи і тим самим позбавлення процесуального права подати докази, заперечення і клопотання до суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, посилаючись на підстави, викладені у ній.

Позивач та/або його представник до суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, жодних заяв (клопотань) на адресу суду не надіслали, не скористались своїм процесуальним правом подати відзив на апеляційну скаргу, крім того, не надали на запит суду оригінал розписки та договору позики, у зв'язку з чим відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_2, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 03 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000 гривень з умовою повернення даної суми частинами, а саме: 4 000 грн. 00 коп. до 17 вересня 2015 року та 11 000 грн. 00 коп. до 03 листопада 2015 року (а.с.4).

В матеріалах даної справи міститься ксерокопія (фотокопія) розписки - додатку до Договору позики, від 03 листопада 2015 року про отримання відповідачем ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 15 000 грн. 00 коп. з умовою повернення даної суми у строки, визначені Договором позики від 03 вересня 2015 року (а.с.5).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач в зазначений у договорі термін не повернула позивачу отриману позику, у зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем на час звернення до суду відповідно до заявлених позовних вимог та наданого розрахунку становить 15 292 грн. 17 коп., яка складається з наступного : - заборгованості за договором позики у розмірі - 15 000, 00 грн. ; - 3% річних за невиконання зобов'язання у розмірі - 112, 19 грн. ; - інфляційні витрати у розмірі - 179, 98 грн.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні встановлено факт укладення між сторонами договору позики, згідно якого позивач передав, а відповідач отримала грошові кошти з визначеними умовами повернення, разом з тим, остання у встановлений у договорі термін позику не повернула, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики, 3% річних за невиконання грошового зобов'язання, а також інфляційні втрати.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з ст. ст. 1046, 1047 ЦК України позикодавець передає другій стороні (позичальнику) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як категорично наголошувала скаржник в суді апеляційної інстанції, на момент начебто укладення спірного договору позики та надання розписки, її паспорт було викрадено, про що вона зверталась до правоохоронних органів 29 травня 2015 року. Крім того, наголошувала на тому, що підписи в договорі позики і в розписці не виконані нею, вони відрізняються від її підпису, зразок якого міститься в паспорті громадянина України, як у викраденому, так і в отриманому в подальшому.

Так, в матеріалах даної справи містяться ксерокопії (фотокопії) договору позики від 03 вересня 2015 року та додатку до Договору позики від 03 вересня 2015 року - розписки.

Разом з тим, зазначені ксерокопії (фотокопії) не завірені належним чином судом першої інстанції, їх оригінали не досліджувалися в судовому засіданні в суді першої інстанції, що вбачається з журналу судового засідання від 11 серпня 2016 року та безпосередньо оскаржуваного рішення.

Більше того, ні позивачем, ні його представником на запит суду апеляційної інстанції оригіналів вищевказаних Договору позики та розписки не надано, що позбавляє суд апеляційної інстанції дослідити та завірити їх належним чином.

Як вбачається з п.1.1. п.1 Розділу І «Криміналістичні експертизи» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року №1950/5) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Тобто з наведеного вище слідує, що в даному випадку позивачем позбавлено відповідача можливості оскаржити договір позики та розписку шляхом звернення до суду з відповідним клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки останнім не надано оригіналів витребуваних судом документів.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в судовому засіданні не доведені обставини щодо укладення між позивачем та відповідачем договору позики, згідно якого остання начебто отримала в борг вказані грошові кошти, про що складено розписку, які суд визнав встановленими.

Крім того, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи та ухвалення судового рішення) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), разом з тим, в даному випадку суд взагалі не ставив на обговорення питання про можливість ухвалення заочного рішення та розглянув справу в загальному порядку, а тому наявні порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду не можна назвати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 березня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В.Головачов

О.В.Шахова