Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 372/2635/16-ц

провадження № 61-18770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., ФаловськоїІ. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року в складі судді Висоцької Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Білоконь О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 1995 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1. Вказаний будинок був побудований ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 1995 року затверджено мирову угоду, за умовами якої поділено спірний житловий будинок. ОСОБА_7 зобов'язалась зареєструвати будинок відповідно до мирової угоди, проте таких дій не вчинила. Позивач вважає, що йому належить 1/2 частина цього будинку, оскільки у 2006 році отримав відповідні довідку Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області. У 2016 році ОСОБА_6 дізнався, що ОСОБА_7 на підставі свідоцтва від 19 червня 1995 року продала спірний будинок ОСОБА_8 27 грудня 2014 року, який має намір виселити попередніх власників та відчужити це майно. Позивач вказував, що неправомірними діями ОСОБА_6 порушено його право власності на спірне майно.

На підставі викладеного, ОСОБА_6 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 27 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_6 на день укладення спірного договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 року належала частина житлового будинку на АДРЕСА_1, тому ОСОБА_7 не мала права відчужувати належну позивачу частину житлового будинку. Проте, право особи, яка вважає себе власником частини майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, тобто шляхом подання позову про визнання договору недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_6 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_7 протиправно без згоди ОСОБА_6 відчужила належну йому частину житлового будинку. Позивач не може витребувати свою частину будинку в ОСОБА_8, оскільки він не зареєстрував його та, відповідно, не має свідоцтва про право власності на це майно. Крім того, ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 земельну ділянку без кадастрового номера під спірним будинком, яка не була зареєстрована у встановленому законом порядком.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 1995 року у справі № 2-521-95 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл будинку та господарських будівель на АДРЕСА_1, затверджено мирову угоду. ОСОБА_6 виділено кімнати № 1-4 площею 7,9 кв. м та № 1-5 площею 23,4 кв. м; ОСОБА_7 виділено веранду № 1-1 площею 14 кв. м, кімнати № 1-2 площею 14 кв. м, № 1-3 площею 7,9 кв. м, кухню площею 8,5 кв. м, кочегарку площею 12,6 кв. м; інші господарські будівлі залишено у спільному користуванні.

Вказана ухвала набрала законної сили та є чинною.

Згідно з довідкою Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 лютого 2006 року ОСОБА_6 належить 1/2 частина житлового будинку на АДРЕСА_1. ОСОБА_6 прописаний за вказаною адресою.

Між відповідачами 27 грудня 2014 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_7 відчужила ОСОБА_8 житловий будинок на АДРЕСА_1.

Документом, що підтверджує право власності продавця на зазначений житловий будинок є свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане Григорівською сільською радою Обухівського району Київської області 19 червня 1995 року (пункт 2 договору купівлі-продажу).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок на АДРЕСА_1, який виготовлено 31 липня 2007 року, власниками цього нерухомого майна є ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У пункті 6 договору купівлі-продажу ОСОБА_7 підтверджує, що внаслідок продажу будинку не буде порушено права та інтереси інших осіб.

У пункті 6 вказаного договору купівлі-продажу також зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка відчужується разом з ним.

Відповідно до повідомлення Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області від 29 листопада 2016 року земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,25 га, знаходиться в комунальній власності.

Згідно з архівною довідкою комунального підприємства «Західне бюро технічної інвентаризації» від 07 грудня 2016 року станом на 29 грудня 2012 року за ОСОБА_7 зареєстровано цілий житловий будинок на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 червня 1995 року на підставі рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 квітня 1993 року № 5. Записано 19 червня 1995 року в реєстрову книгу № 1, реєстровий номер 64. Також у архівній довідці зазначено, що у матеріалах технічної документації знаходиться копія ухвали Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 1995 року у справі № 2-521-95, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Встановлено, що спірне майно розподілено в натурі, позивачу та відповідачці виділено конкретні приміщення у спірному житловому будинку, тому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є співвласниками спірного будинку, однак частки не визначено. Отже ОСОБА_7 не мала права відчужувати будинок як цілий об'єкт нерухомості.

ОСОБА_6 фактично є стороною оспорюваного договору, тому обраний ним спосіб захисту є можливим, його дії у такий спосіб були спрямовані на приведення сторін, на його думку, цього недійсного правочину до такого стану, який вони мали до його вчинення.

В позовних вимогах ОСОБА_6 вказував, що не отримав свідоцтва про право власності на спірні приміщення, а таке свідоцтво на весь будинок отримала незаконно його колишня дружина ОСОБА_7 Незважаючи на те, що мировою угодою йому виділено конкретні приміщення, він не має правоустановчих документів на спірне майно.

Позов про витребування майна згідно з вимогами чинного законодавства може бути пред'явлено не володіючим власником. Отже, у позивача, без оформлення документів права власності на майно, яке йому належить, відсутні підстави витребувати його у ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тому позивач обрав спосіб захисту - визнання договору недійсним, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації його прав на майно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди не встановили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають до застосування, не звернули уваги, що позивач обрав конкретний спосіб захисту, який є належним та ефективним з урахуванням обставин справи.

Враховуючи наведене, судам необхідно об'єктивно дослідити наявні у даній справі докази, встановити всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати зазначені вище норми матеріального права та вирішити заявлені позивачем вимоги згідно з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик