Справа № 128/3461/17
РІШЕННЯ

Іменем України

23.02.2018 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Ганкіної І.А.,

за участі секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначає, що відповідач по справі ОСОБА_2 є його рідним братом. Позов обґрунтовує тим, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 2-272/2001 р. за позовом ОСОБА_3 (їхньої матері) до ОСОБА_4 (їхнього батька) про поділ майна та земельної ділянки, в тому числі й житлового будинку з приналежними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належав на підставі свідоцтва НОМЕР_5 на право особистої власності ОСОБА_4, а також земельної ділянки, розташованої за цією адресою.

З метою забезпечення позову, на прохання позивача, ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області Гриценко І.Г. від 11 січня 2001 року було ухвалено: 1) Державній виконавчій службі управління Юстиції Вінницького району накласти арешт на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1, до вирішення позову в судовому засіданні; 2) зобов'язати Вінницьку нотаріальну контору і сільську раду с. Лука-Мелешківська не виконувати відчуження домоволодіння та земельної ділянки № АДРЕСА_1.

19 жовтня 2001 року Державною виконавчою службою Вінницького районного управління юстиції, відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області, було здійснено розподіл спільного майна і земельної ділянки за вказаною адресою. Цим самим була вичерпана необхідність дії арешту, однак його скасовано не було.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла їхня мати ОСОБА_3, залишивши заповіт від 21.02.2000 року, у якому все майно, яке належало їй по закону на день смерті, заповіла сину ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер їхній батько ОСОБА_4, залишивши заповіт від 09 квітня 2010 року, у якому все майно, яке належало йому по закону на день смерті, заповів сину ОСОБА_1.

Позивач вказує, що в шестимісячний термін після смерті матері ОСОБА_3, а також батька ОСОБА_4 вони, сини ОСОБА_1 і ОСОБА_2, подали відповідні заяви про право на спадщину до Вінницької районної державної нотаріальної контори та отримали відповідні витяги про реєстрацію в спадковому реєстрі за № 44529566 від 17.04.2008 року та № 56706442 від 28.10.2014 року. Інші можливі спадкоємці на право успадкування майна не реєструвались. ОСОБА_2 подав відповідну заяву у державну нотаріальну контору про відмову від спадкового майна, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_4.

За вказаних обставин позивач просить суд винести рішення про скасування ухвали про арешт домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1, у зв'язку з завершенням судового розгляду справи № 2-272/2001 р. від 26 червня 2001 року та здійсненням розподілу майна.

В судове засідання сторони по справі не з'явились, попередньо подали суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач позов підтримує, а відповідач позов визнає.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Врахувавши думки сторін по справи, викладені у поданих суду письмових заявах, оглянувши письмові докази по справі, цивільну справу № 2-272/2001 р., суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судом встановлено, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 2-272/2001 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та земельної ділянки, в тому числі й житлового будинку з приналежними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належав на підставі свідоцтва НОМЕР_5 на право особистої власності ОСОБА_4, а також земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою (а.с. 5-6).

З метою забезпечення позову, на прохання позивача, ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області Гриценко І.Г. від 11 січня 2001 року було ухвалено: 1) Державній виконавчій службі управління Юстиції Вінницького району накласти арешт на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1, до вирішення позову в судовому засіданні; 2) зобов'язати Вінницьку нотаріальну контору і сільську раду с. Лука-Мелешківська не виконувати відчуження домоволодіння та земельної ділянки № АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2001 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та земельної ділянки було задоволено та вирішено, в тому числі, розділити між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільнопридбане майно - будинковолодіння і земельну ділянку біля нього по АДРЕСА_1 (а.с. 12-15).

З ксерокопії акта державного виконавця від 19 жовтня 2001 року вбачається, що державним виконавцем на виконання вищевказаного рішення було проведено розподіл земельної ділянки (а.с. 40).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Лука-Мелешківська, Вінницького району Вінницької області померла ОСОБА_3, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 7).

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 21 лютого 2000 року залишила заповіт, посвідчений 21 лютого 2000 року секретарем виконкому Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Темчишиною Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 18, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право - ОСОБА_2, що підтверджується його дублікатом, складеним 17 квітня 2008 року секретарем виконкому Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Мазуркевич Л.О. замість втраченого заповіту (а.с. 41).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року в с. Лука-Мелешківська, Вінницького району Вінницької області помер ОСОБА_4, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 8).

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишив заповіт, посвідчений 09 квітня 2010 року секретарем виконкому Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Мазуркевич О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 66, яким заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що по закону буде йому належати на день його смерті своєму сину ОСОБА_1, що підтверджується копією заповіту (а.с. 9).

Отже, судом є встановленим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач по справі ОСОБА_2 є рідними братами, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2, виданого повторно ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 43) та ксерокопією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 27.07.1963 року (а.с. 46).

Згідно позовної заяви, відповідач по справі ОСОБА_2 прийняв спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи, витяг № 14217934 від 17.04.2008 року (а.с. 51), а позивач по справі ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи, витяг № 38750403 від 28.10.2014 року (а.с. 52). Від обов'язкової частки у спадковому майні після смерті батька ОСОБА_4, ОСОБА_2 відмовився, що ним не заперечується.

Таким чином і позивач, і відповідач по справі є власниками майна, а саме: житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Однак, розпоряджатись вищезазначеним нерухомим майном вони не мають можливості, оскільки арешт, накладений на нього ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 11 січня 2001 року по справі № 2-272/2001 р. не знято, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 105867081 та 105867817 від 01.12.2017 року (а.с. 53, 54).

Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, накладення арешту на вищевказане нерухоме майно є безпідставним.

За вказаних обставин суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Крім того, за відсутності клопотання позивача про розподіл судових витрат, суд вважає залишити їх за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 245, 247, 259, 263-265, 268, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, накладений ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області б/н від 11 січня 2001 року по справі № 2-272/2001 р.

Судові витрати залишити за позивачем - ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

СУДДЯ І.А. Ганкіна