Справа № 349/566/18
Провадження № 22-ц/4808/100/18
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

за участю секретаря Мельник О.В.,

представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Рогатинської міської ради Івано-Франківської області про визнання права власності на самочинно збудований гараж, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рогатинського районного суду, ухвалене суддею Могилою Р.Г. 18 липня 2018 року в м. Рогатин, Івано-Франківської області, повний текст якого складено 24 липня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Згідно абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером № 349/566/18 передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області..

У квітні 2018 року ОСОБА_2 подала позов до Рогатинської міської ради, обґрунтовуючи вимоги тим, що володіє гаражним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний гараж збудований у 1981 році без порушення будівельних норм, про що свідчить довідка комунального підприємства «Архітектурно-планувальне бюро». Адреса гаражу не присвоювалась. На її замовлення виготовлено технічний паспорт, у якому зазначено, що гараж є самовільною будівлею загальною площею 31, 0 кв.м. На її звернення до Рогатинської міської ради, 25 липня 2017 року виконавчим комітетом прийнято рішення про присвоєння номера збудованому гаражу, а також рішенням сесії Рогатинської міської ради від 12 квітня 2018 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку під уже збудований гараж орієнтовною площею 0,0050 га та зобов'язано подати проект землеустрою на розгляд сесії міської ради. За наведених обставин просила визнати за нею право власності на самочинно збудований гараж.

Рішенням Тисменицького районного суду від 14 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

У апеляційній скарзі апелянт посилається на положення частини 4 статті 376 ЦК України, зазначає, що збудована нею будівля відповідає вимогам будівельних норм та правил, зі сторони відповідача відсутні заперечення щодо визнання за нею права власності на спірний об'єкт, однак на дані обставини суд при прийнятті оскаржуваного рішення не звернув уваги та безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Вважає, що з урахуванням статті 376 ЦК України рішенням суду мало б бути зобов'язано її виготовити технічну документацію на самовільно збудовану споруду та зареєструвати у встановленому законом порядку. Просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, а також не заперечується і сторонами у справі, що позивач самовільно побудувала гараж за адресою вул.Миру, 45,м.Рогатин.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання права власності на самочинно збудований гараж на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво.

На вказаний гараж ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» позивачу ОСОБА_2 видано технічний паспорт на самовільно збудоване нерухоме майно - гараж загальною площею 31,0 кв.м., інвентаризаційною вартістю 10 392 грн. (а.с.10-12)

За заявою ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Рогатинської міської ради № 433 від 25 липня 2017 року, присвоєно номер збудованому гаражу - гараж АДРЕСА_1 (а.с.8)

Зі змісту довідки, виданої комунальним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» № 02-11 від 09 листопада 2017 року виходить, що документація на гараж, розташований по АДРЕСА_1 в архіві архітектурно-планувального бюро відсутня. При обстеженні на місці встановлено, що гараж побудовано в 1981 році без порушення будівельних норм. Транзитні інженерні комунікації, ЛЕП, газопроводи, кабелі зв'язку на території двору відсутні. (а.с.9)

Рішенням Рогатинської міської ради від 12 квітня 2018 р. № 989 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку під індивідуальний гараж, орієнтовною площею 0,0050 га за адресою АДРЕСА_1. (а.с.7)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень статті 376 ЦК України, зазначивши, що відсутні достатні докази, які б підтверджували надання ОСОБА_2 у встановленому порядку земельної ділянки у власність або користування під уже збудоване нерухоме майно (гараж), дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів виходячи з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України та частиною першою статті 4 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Системне тлумачення змісту частини третьої та частини четвертої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку, що визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку потрібно не лише коли таке будівництво здійснено з порушенням вимог законодавства щодо цільового призначення землі, а й коли такого порушення немає, але особа здійснила будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

За змістом частини третьої статті 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі під уже збудоване нерухоме майно власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Частиною другою та третьою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 181-182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі Порядок) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об'єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. (пункт 3 Порядку).

За змістом пункту 10 Порядку у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта.

Технічне обстеження проводиться суб'єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).

Технічне обстеження включає такі етапи:

попереднє (візуальне) обстеження об'єкта, у тому числі огляд і фотографування об'єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об'єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності);

детальне (інструментальне) обстеження об'єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності).

Якщо етапи технічного обстеження об'єкта, що проводилося, не збігаються з названими етапами, зазначаються фактично пройдені етапи технічного обстеження.

Не дозволяється проведення технічного обстеження виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями чи іншими документами без візуального огляду об'єкта.

На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об'єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об'єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об'єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.

Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб'єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб).

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Таким чином, вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що самочинно збудований гараж розташований на земельній ділянці, яка перебуває у власності міської ради, а позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що новостворене майно не порушує права інших осіб, доказів звернення позивача до органу місцевого самоврядування щодо узаконення самочинно збудованого гаражу, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскаржуване рішення суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 76-78,80, 89 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78,80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відсутність заперечення Рогатинської міської ради щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний об'єкт не є підставою для визнання права власності на самочинно збудований гараж у порядку ст.376 ЦК України, тому доводи в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав зобов'язати її виготовити технічну документацію на самовільно збудовану споруду та зареєструвати у встановленому законом порядку не є підставою для скасування рішення суду та не позбавляє її права на вчинення цих дій у добровільному порядку.

Отже, доводи апелянта скарги не спростовують правильність висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За таких обставин суд дійшов висновку, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2018 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський