Справа № 372/3191/15-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/10/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 47 25.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, та про поділ спільного майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, -

встановила:

У липні 2015 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 27 липня 2015 року звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом, в якому просив встановити факт його проживання з ОСОБА_3 однією сімєю без укладення шлюбу, починаючи з липня 2004 року до червня 2015 року, спільне нерухоме майно поділити шляхом визнання ідеальних часток на майно без реального поділу.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначив, що він з липня 2004 року проживав однією сімєю з відповідачем ОСОБА_3, але не перебуває з нею у шлюбі, від спільного проживання у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Протягом 2005 2008 років позивач та відповідач сумісними зусиллями та за рахунок спільних коштів збудували на земельній ділянці площею 0,207 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, село Підгірці, котеджне містечко «Золоті Ворота», вул. Золотоворітська, 10, та яка належить на праві власності відповідачу, житловий будинок загальною площею 660,8 кв.м. З моменту введення будинку в експлуатацію (з 2010 року) позивач постійно проживав в даному буднику однією сімєю з відповідачем. З листопада 2014 року сімейні стосунки між позивачем та відповідачем погіршились, а з червня 2015 року відповідач ОСОБА_3 перестала пускати позивача до будинку, де знаходяться його особисті речі та заощадження. За таких обставин позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом.

20.05.2016 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив встановити факт проживання однією сімєю, спільне нерухоме майно поділити в натурі, визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку та 1/8 частину земельної ділянки за адресою : Київська область, Обухівський район, село Підгірці, котеджне містечко «Золоті Ворота», вул. Золотоворітська,10.

03.11.2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, в якій позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначила, що 15.01.2002 року нею на підставі договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок та земельну ділянку по вул. Київській, будинок 30 у с. Підгірці в Обухівському районі Київської області. У період з 2002 по 2003 роки було розроблено проект забудови придбаної позивачем по зустрічній позовній заяві земельної ділянки. У 2004 році був укладений договір підряду та було здійснено 100 % фінансування запланованих робіт. 11.11.2009 року Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_3 було видано витяг № 24423394, відповідно до якого вона є єдиним власником будинку № 30 по вул. Київській у с. Підгірці. 19.10.2010 року Рішенням Підгірцівської сільської ради було змінено назву вулиці та нумерацію будівлі з Київської, 30 на Золотоворітська,10.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 660,8 кв.м, житловою площею 102 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, котеджне містечко «Золоті Ворота», вул. Золотоворітська, будинок № 10, що розташований на земельній ділянці за вказаною адресою (кадастровий номер земельної ділянки :01:020:0117).

РішеннямОбухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову з підстав його незаконності та необґрунтованості, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення первісного позову.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року у частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_3 ніким не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірні земельна ділянка та житловий будинок є приватною власністю ОСОБА_3, оскільки вони були придбані до знайомства із позивачем (земельна ділянка) та повністю профінансовані за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 (будівництво житлового будинку).

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі познайомились у 2004 році, а в 2005 році народилась їх спільна дитина син ОСОБА_5, батьком якого у свідоцтві про народження зазначений ОСОБА_2, а матірю ОСОБА_3 Цей факт визнається сторонами. З 2004 року по кінець 2009 року сторони разом із дитиною проживали та були зареєстровані в квартирі № 85 за адресою: м. Київ, вул. Драйзера 34/51, яка на той момент належала відповідачу. З кінця 2009 року сторони всією сімєю переїхали до нового будинку за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, котедж не містечко «Золоті Ворота», вул. Київська, 30 (пізніше вул. Золотоворітська, 10). Згодом (у 2011 році) всі разом були зареєстровані в цьому будинку.

У 2010 році між сторонами був укладений церковний шлюб, що визнається сторонами та підтверджується памяткою таїнства хрещення від 03.10.2010 року.

У матеріалах справи міститься безліч фотографій із зображенням сторін та їх друзів на відпочинку та святкування різних сімейних свят. Фотографії датовані 2004 2015 роками. Як було також зясовано судом першої інстанції факт сумісного проживання та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується і показами багатьох свідків, які в певний період перебували разом із сторонами або на відпочинку, або на святкуваннях.

15.01.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 1550 кв.м., розташованої на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, надану для будівництва індивідуального житлового будинку. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі № 142. На підставі вказаного договору купівлі-продажу у ОСОБА_3 виникло право власності на вищевказану земельну ділянку. Актом про відведення в натуру проектних споруд на земельній ділянці від 17.11.2003 року, затвердженим головним архітектором Обухівського району, встановлена площа земельної ділянки 0,207 га.

Також, 15.01.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, що знаходиться в с. Підгірці, Обухівського району Київської області, вул. Київська, будинок № 30, розташованого на земельній ділянці розміром 0,155 га, наданій в приватну власність.

26.05.2004 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фундамент» був укладений договір підряду №04/05-04 (із додатками) щодо будівництва «під ключ» житлового будинку в с. Підгірці, Обухівського району, Київської області, вул. Київська, будинок № 30. До цього договору укладений і акт прийому платежів, відповідно до якого замовником (ОСОБА_3В.) передано повну оплату у розмірі 3 310 000 грн. Відповідачем також отримане свідоцтво № 10000431 про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил на будинок в с. Підгірці, Обухівського району, Київської області, вул. Київська, будинок № 30, загальною площею 660,8 кв.м.

У матеріалах справи міститься і інший договір, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Група компаній ОСОБА_8» № 1405-07 від 14.05.2007 року. Предмет цього договору монтаж деревяної частини будинку в с. Підгірці, Обухівського району, Київської області, вул. Київська, будинок № 30. Загальна сума договору складає еквівалент 40 тисяч євро. Однак, відомості щодо сплати за цим договором у матеріалах справи відсутні.

Згідно із свідоцтвом про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № 10000431 від 14.10.2009 року замовником обєкта будівництва є ОСОБА_3, генпідрядником забудови ТОВ «Фундамент».

Судом першої інстанції була надана оцінка майновому стану позивача та відповідача за період 2003 -2015 роки.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже для визначення права на спільну сумісну власність є необхідність визначити проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позивачем факту проживання однією сімєю жінки та чоловіка (ОСОБА_2 та ОСОБА_3В.), які не перебували у шлюбі між собою у період з 2004 по 2015 роки, оскільки матеріалами справи повністю підтверджується спільне проживання, ведення спільного побуту ОСОБА_2 та ОСОБА_3, виховання спільної дитини та інших обставин, які є характерними для сімї.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року (справа № 6-2641цс15), ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

При вирішенні даного спору, судом першої інстанції було враховано вищезазначену правову позицію Верховного Суду України.

Судом було надано оцінку факту участі у будівництві спірного будинку ОСОБА_2 (фізичної участі), проте також взято до уваги повне фінансування будівництва саме ОСОБА_3 Даний факт підтверджується відповідними доказами.

За таких обставин, відповідачем було повністю доведений факт того, що спірна земельна ділянка площею 0,207 га та житловий будинок № 10 загальною площею 660,8 кв.м. є приватною власністю ОСОБА_3, оскільки вони були придбані до знайомства із позивачем (земельна ділянка) та повністю профінансовані за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 (будівництво житлового будинку). При розгляді в суді апеляційної інстанції, позивачем не було спростовані дані факти.

У звязку з вищезазначеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи рішення по справі, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову, оскільки відповідачем було доведений факт, що спірна земельна ділянка та житловий будинок є її приватною власністю, а позивачем не було надано належних та допустимих доказів на спростування вищезазначених висновків суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_9