Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 710/2871/12-ц

провадження № 61-2687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року в складі судді Василихи Ж. В. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року в складі суддів: Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г., Павліченка С. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області за заявою позивача залучено до участі у справі ОСОБА_4 (сина сторін по справі) як співвідповідача.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 вересня 1993 року по 14 листопада 2011 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3, під час якого вони у жовтні 1999 року придбали квартиру АДРЕСА_1 яка є спільною сумісною власністю подружжя. 31 березня 2016 року ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 спірну квартиру, чим порушила публічний порядок, тому договір дарування спірної квартири є нікчемним.

На підставі викладеного ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: на підставі статті 228 ЦК України визнати нікчемним договір дарування квартири від 31 березня 2016 року, оскільки такий правочин порушує публічний порядок та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства; поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача про визнання оспорюваного договору дарування нікчемним на підставі статті 228 ЦК України не підлягає задоволенню, оскільки вказана норма права до спірних правовідносин не застосовується. Спірна квартира відчужена ОСОБА_4, договір дарування є чинним, тому за позивачем не може бути визнано право власності на 1/2 її частину.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушує публічний порядок, а тому не може бути визнаний нікчемним та скасованим з підстав, визначених статтею 228 ЦК України. Договір дарування є чинним, визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири є безпідставним. Вимога щодо грошової компенсації за відчужене майно позивачем не заявлялась, а тому судом і не розглядалась.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира була придбана за період перебування сторін у шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. Спірне нерухоме майно було придбано за спільні кошти подружжя. Спірний договір порушує публічний порядок, тому є нікчемним. Також судом апеляційної інстанції вирішено справу за відсутності представника позивача, який подав клопотання про відкладення розгляду справи, проте таке необґрунтовано залишено без задоволення.

У січні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили, що сторони з 1998 року фактично не проживали, спільного господарства не вели, а спірну квартиру придбано за особисті кошти ОСОБА_3

18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що з 25 вересня 1993 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3

Заочним рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 вересня 1999 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1

31 березня 2016 року ОСОБА_3 за договором дарування відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_4, сина сторін у справі.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

В позовній заяві ОСОБА_2 у позовній заяві вказував, що спірний договір дарування є саме нікчемним у силу положень статті 228 ЦК України.

Суди врахували вимоги вказаних норм права та дійшли вірного висновку, що спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушує публічний порядок.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що спірний правочини не є такими, що порушує публічний порядок, та вірно встановили відсутність правових підстав для застосування положень статті 228 ЦК України до спірних правовідносин.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Установлено, що 31 березня 2016 року між ОСОБА_3 та їх сином ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Власником квартири АДРЕСА_1 на час звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом є ОСОБА_4

Суди вірно встановили, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, проте ОСОБА_3 без згоди позивача відчужила спірну квартиру їх сину.

Позивачем не заявлено вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, також не було заявлено вимоги щодо грошової компенсації за відчуження спірного майна.

Суди врахували вимоги норм права та дійшли вірного висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову в межах заявлених позивачем вимог.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано вирішено справу за відсутності представника позивача, який подав клопотання про відкладення її розгляду, оскільки за заявами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 судові засідання, призначені на 30 червня 2016 року та 12 липня 2016 року, були відкладені. Крім того, представник позивача 15 вересня 2016 року знову подав клопотання про відкладення розгляду справи, проте не надав жодних доказів на підтвердження поважних причин, з яких він не може брати участі у судовому засіданні, а тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик