Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 761/7978/15-ц

провадження № 61-1492св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» Ірклієнко Юрій Петрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року у складі судді Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в порядку цивільного судочинства до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» (далі - ПАТ «Терра Банк»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Ю. П., у якому просила визнати дії ПАТ «Терра Банк» зі скасування (видалення) банківської проводки за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на суму 1 200,00 дол. США неправомірними; зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Ю. П. поновити раніше видалену банківську проводку за квитанцією від 07 серпня 2014 року на суму 1 200,00 дол. США; зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Ю. П. включити позивача в реєстр вкладників, які мають право на відшкодування вкладів.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 05 серпня 2014 року між нею та ПАТ «Терра Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) в іноземній валюті на суму 200,00 дол. США, з правом поповнення, на строк до 06 листопада 2014 року. На виконання умов зазначеного договору відкрито депозитний рахунок та нею внесено на цей рахунок кошти у сумі 200,00 дол. США згідно з квитанцією № 76061 від 05 серпня 2014 року.

У подальшому вклад неодноразово було поповнено готівковими коштами на загальну суму 3 600, 00 дол. США. Позивачу 08 серпня 2014 року ПАТ «Терра Банк» відмовлено у прийнятті та зарахуванні на вклад додаткового внеску у сумі 1 200,00 дол. США.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 21 серпня 2014 року № 518 «Про віднесення ПАТ «Терра Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21 серпня 2014 року № 72 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Терра Банк», згідно з яким з 22 серпня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, з 22 серпня 2014 року до 22 листопада 2014 року, та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Терра Банк».

Досудовою претензією від 09 вересня 2014 року та скаргою на дії (бездіяльність) уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію від 02 жовтня 2014 року позивач просила ПАТ «Терра Банк» усунути наслідки порушення банківського обліку та зарахувати відповідну суму за касовим документом від 07 серпня 2014 року № 96834 на рахунок вкладника, проте банком відповідні дії здійснені не були.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 03 жовтня 2016 року, провадження у справі закрито в частині зобов'язання включити позивача в реєстр вкладників, які мають право на відшкодування вкладів відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України. Роз'яснено позивачу, що спірні правовідносини віднесені до юрисдикції адміністративних судів. Провадження у справі закрито в частині зобов'язання вчинити дії, а саме: поновити видалену банківську проводку за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на суму 1 200,00 дол. США на рахунок вкладника ОСОБА_2 № НОМЕР_1, відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2016 року позов задоволено. Визнано протиправними дії ПАТ «Терра Банк» зі скасування (видалення) банківської проводки за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на суму 1 200, 00 дол. США за вкладним рахунком ОСОБА_2 № НОМЕР_1.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у цій справі, обґрунтовуючи її тим, що у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2016 року не зазначено, які саме дії та яким саме особам належить вчинити на користь позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 липня 2016 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, зокрема зазначено про необхідність сплати судового збору в повному обсязі.

На виконання зазначеної ухвали апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій зазначається, що вона як споживач звільняється від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» з урахуванням роз'яснень, викладених у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду

міста Києва від 07 липня 2016 року повернуто заявнику.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_2 відповідно до ухвали суду у встановлений строк не сплатила суму судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи відсутність правових підстав для звільнення заявника від сплати судового збору, послався на те, що в редакції Закону України «Про судовий збір», чинній на момент звернення ОСОБА_2 із апеляційною скаргою, не передбачено права на звільнення споживачів від сплати судового збору.

ОСОБА_2 20 грудня 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що апеляційним судом при вирішенні питання про прийняття її апеляційної скарги не враховано того, що вона звільнена від сплати судового збору за розгляд цієї справи на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 22 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 10 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Терра Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Ю. П. про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії та зобов'язання включити в реєстр вкладників, які мають право на відшкодування вкладів відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 28 грудня 2017 року передано до Верховного Суду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд в оцінці оскаржуваної ухвали врахував, що ОСОБА_2 є споживачем фінансових послуг, що надавалися їй ПАТ «Терра Банк», вважаючи протиправним дії банкузі скасування (видалення) банківської проводки за квитанцією, вона звернулася до суду з цим позовом, керуючись положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд зробив висновок, що Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, а тому Закон України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік категорій позивачів, які звільняються від сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз норм зазначеного Закону та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави для висновку, що відсутність такої категорії, як споживачі, у цьому переліку не може безумовно означати, що для споживачів така пільга не запроваджена, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист їхніх прав.

Зазначена норма права не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Законодавець у спеціальному законі, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються від сплати з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Отже, при ухваленні Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» під час визначення пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц сформулювала правовий висновок, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так й на наступних стадіях цивільного процесу, а саме під час апеляційного перегляду. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_2, яка звернулася до суду за захистом своїх прав як споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав її апеляційну скаргу неподаною та повернув.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими, а ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року постановленою з порушенням норм процесуального права та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик