Справа №278/2018/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Дубовік О.М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаною заявою.

Зазначив, що 24 листопада 2015 року Житомирським районним судом Житомирської області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, для примусового виконання якого було видано виконавчий лист, який згодом був предявлений до виконавчої служби та на підставі якого було відкрито виконавче провадження. Ознайомлюючися з ходом виконання рішення позивач дізнався від державного виконавця про те, що 17 липня 2015 року ОСОБА_2 подарував своєму батьку ОСОБА_3 належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: вул. 9-ої Пятирічки, 13-а, кв. 63, смт. Новогуйвинське, Житомирський район, Житомирська область. Вважає, що ОСОБА_2 намагається уникнути виконання зобовязання з повернення коштів, оскільки фактично залишив її у своєму користуванні.

У звязку з наведеним просить визнати недійсним договір дарування квартири № 63, що знаходиться за адресою: смт. Новогуйвинське Житомирського району Житомирської області, вул. Девятої Пятирічки, буд. № 13-а, укладений 17 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області, зареєстрований в реєстрі за № 3713.

Позивач і його представник у суді вимоги підтримали, просили задовольнити їх.

Представник відповідача ОСОБА_3 під час судового розгляду щодо позову заперечив, вказуючи на безпідставність тверджень позивача про фіктивність оскаржуваного договору, оскільки воля його сторін у дійсності була спрямована на настання наслідків за договором дарування і у відповідачів не було умислу на укладання фіктивного договору. У задоволенні позову просив відмовити, надав заперечення в письмовому вигляді (а.с. 22).

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

17 липня 2015 року між відповідачами був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

При цьому як вбачається із попереднього договору від 25 березня 2015 року ОСОБА_2 зобовязався у майбутньому до 15 липня 2027 року класти із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу вищенаведеної квартири (а.с. 38).

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 було задоволено, ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за розпискою від 25 листопада 2014 року у розмірі 25844 гривні 93 копійок (а.с. 8-9).

Згідно із виконавчим листом, виданим на підставі наведеного судового рішення, 04 лютого 2016 року Відділом державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції за заявою ОСОБА_1 було відкрите виконавче провадження №5005048 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 25844 грн 93 коп. боргу (а.с. 10).

За інформацією Житомирського районного відділу державної виконавчої служби на примусовому виконанні перебуває пять виконавчих проваджень, боржником яких є ОСОБА_2. Зокрема, 01 лютого 2016 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 50005048 стосовно стягнення на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 25844,93 грн та постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 50005088 про стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 258,45 грн. Станом на 24 січня 2018 року загальна сума боргу ОСОБА_2 становить 116252,92 грн (а.с. 59).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

За приписами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Отже, при спрямованості дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, такий договір може бути визнаний недійсним. Аналогічна правова позиція міститься у Постановах Верховного Суду України у справі № 6-2697цс16 та в справі № 6-1873цс16 за аналогічних правовідносин.

Таким чином відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно близькому родичеві, був обізнаний про наявні та можливі судові рішення щодо стягнення з нього заборгованості та наявні виконавчі провадження, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Крім цього дарувальник ОСОБА_2 продовжував фактично володіти та користуватися кв. №63, по вул. Девятої Пятерічки, 13-а, в смт. Новогуйвинське Житомирського району, мешкаючи у наведеній квартирі, що підтверджується довідкою Новогуйвинської селищної ради №2180/02-23 від 19 грудня 2017 року (а.с. 51).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про грунтовність позовних вимог.

Ч. 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що до судових витрат, у тому числі, належить судовий збір. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи задоволення судом позову ОСОБА_1С, сплачений ним судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 133, 141 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Визнати недійсним договір дарування квартири № 63 (шістдесят три), що знаходиться за адресою: смт. Новогуйвинське Житомирського району Житомирської області, вул. Девятої Пятирічки, буд. № 13-а, укладений 17 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області, та зареєстрований в реєстрі за № 3713.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі його пропуску з поважних причин.

Суддя О. М. Дубовік