Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 723/2273/16-ц

провадження № 61-19964св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, правонаступником якої є ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Савчук Ю. В., служба у справах дітей Сторожинецької районної державної адміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року у складі судді Дячука О. О. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Міцнея В. Ф., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Савчук Ю. В., служба у справах дітей Сторожинецької районної державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що в лютому 2012 року вона є особою, яка має інвалідність другої групи, одинокою жінкою, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, звернулась до ОСОБА_3 та запропонувала їй доглядати за нею, а саме: фінансово допомагати, купувати продукти харчування та необхідний одяг, взамін чого позивач за такі послуги передасть їй у власність квартиру, яка належить їй на праві приватної власності.

З даною пропозицією ОСОБА_3 погодилась і вони взаємно вирішили засвідчити своє рішення уклавши відповідний договір, а саме - договір довічного утримання, відповідно до якого на користь вона передасть у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, натомість ОСОБА_3 зобов'язалася доглядати та утримувати її.

16 лютого 2012 року за місцем проживання позивача між сторонами було укладено договір дарування вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Савчук Ю. В.

Вказувала, що спірний договір дарування не читала, оскільки на неналежному рівні не володіє українською мовою, має похилий вік, має інвалідність другої групи, не могла самостійно пересуватись, при собі не мала окулярів, без яких не має можливості читати, та вважаючи, що вона укладає договір довічного утримання, підписала його.

Після укладення договору вона продовжувала проживати у квартирі АДРЕСА_1, так як іншого житла у неї немає.

Перші три роки після укладення договору ОСОБА_3 на належному рівні надавала позивачу матеріальну допомогу, доглядала, купувала продукти харчування, необхідні ліки, прибирала квартиру, прала білизну.

Починаючи з 2015 року ОСОБА_3 почала відвідувати позивачку рідше, а останнім часом взагалі не відвідувала, не надавала будь-яку матеріальну та соціальну допомогу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 дізналась, що фактично вона уклала з ОСОБА_3 договір дарування, проте бажала укласти договір довічного утримання, адже вона одинока жінка похилого віку, яка має інвалідність другої групи, хворіє онкологічним захворюванням, квартира є її єдиним майном.

ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 16 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Савчук Ю. В. недійсним та скасувати державну реєстрацію даного договору (реєстраційний номер №290).

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 16 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Савчук Ю. В. недійсним та скасовано державну реєстрацію даного договору (реєстраційний номер № 290).

Рішення районного суду мотивовано тим, що похилий вік ОСОБА_1 та потреба у зв'язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача єдиного житла - спірної квартири, а також те, що ОСОБА_1 продовжувала проживати в цій квартирі після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття нею істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цими договорами, оскільки вона вважала такий правочин договором довічного утримання, що вплинуло на її волевиявлення.

23 лютого 2017 року ухвалою апеляційного суду Чернівецької області рішення Строжинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками районного суду, апеляційний суд зазначив про їх відповідність встановленим у справі обставинам, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

У березні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу в якій просила скасувати рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2017 року, справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та скасував державну реєстрацію оспорюваного договору, однак такі вимоги позивачем не заявлялись. Крім того, суд надав перевагу одним доказам над іншими і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання договору дарування, укладеного 16 лютого 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, недійсним.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила що суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не скасовував державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а тому права ОСОБА_3 не порушено, підстави для скасування судових рішень відсутні. Судами правильно встановлено обставини, висновки суду про те, що ОСОБА_1 через похилий вік, потребу у сторонньому піклуванні, інвалідністю помилилася щодо правової природи оспорюваного договору дарування вважаючи, що укладає договір довічного утримання є законними та обґрунтованими.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 06 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Савчук Ю. В., зареєстровано в реєстрі номер № 290.

Позивач є пенсіонером, на час укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 виповнилось ІНФОРМАЦІЯ_2, непрацездатна, мала інвалідність та хворіла на онкозахворювання, іншого житла крім спірної квартири ОСОБА_1 не мала, потребувала сторонньої допомоги та догляду.

Після укладення договору ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірній квартирі, здійснювати оплату комунальних платежів.

У липні 2016 року ОСОБА_1 дізналась, що фактично уклала договір дарування, а не довічного утримання.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків, і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування у порядку передбаченому статтями 203, 229 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 погодилася на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_3 лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою, й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та скасував державну реєстрацію оспорюваного договору відповідно до положень не є підставою для скасування по суті правильного рішення, оскільки це загалом не вплинуло на правильність вирішення спору судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Строжинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило