Постанова

Іменем України

19 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 516/95/16-ц

провадження № 61-5152св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 07 вересня 2016 року в складі судді - Шумейко М. Т., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року в складі суддів: Станкевича В. А., Варикаші О. Д., Бабія А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання автомобіля спільною сумісною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач знаходились у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 2012 року по 09 березня 2016 року, шлюбний контракт між сторонами не укладався. З початку 2016 року подружжя фактично припинило шлюбні відносини. 24 лютого 2016 року між сторонами було укладено договір купівлі - продажу № 1685 автомобіля марки HYUNDAY, який був оформлений та підписаний сторонами на стандартному бланку угоди купівлі продажу у сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) в присутності адміністратора сервісного центру. Позивач вважає що вказаний договір купівлі - продажу укладено всупереч вимогам статті 65 СК України, та статей 203, 215 ЦК України і підлягає визнанню недійсним.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати договір купівлі - продажу автомобіля марки HYUNDAY модель Elantra 2013 року випуску, від 24 лютого 2016 року №1685 недійсним з моменту його укладення; визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках.

Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 07 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні договору купівлі - продажу автомобіля марки HYUNDAY сторонами в належній формі було досягнуто домовленості щодо усіх умов договору, були виконані всі обв'язки сторін за цим договором, відповідач (покупець) передала погоджену суму коштів за автомобіль, а його власник - позивач прийняв оплату та передав їй автомобіль, ключі від нього та документи, окрім цього в судовому засіданні представник позивача, не заперечив факту отримання коштів його довірителем за продаж автотранспорту, тому відсутні правові підстави для визнання договору купівлі - продажу автомобіля недійсним з моменту його укладення. Відповідач надала докази того, що джерелом придбання нею спірного автомобіля марки HYUNDAY є кошти, які належали їй особисто, так як вона взяла їх у борг, що підтверджується розпискою від 22 лютого 2016 року, яку додано до матеріалів справи. Тому відсутні підстави для визнання спірного автомобіля марки HYUNDAY, спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутні підстави для нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу автомобіля, оскільки договір укладений з додержанням правил, визначених для укладення договору купівлі - продажу рухомого майна, зокрема транспортного засобу. Придбаний під час шлюбу спірний автомобіль марки HYUNDAY не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем доведено факт придбання спірного автомобіля за власні кошти, враховуючи і те, що на час його придбання сторони не підтримували фактичні шлюбні відносини подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони на час укладення договору купівлі - продажу автомобіля, у період з 16 травня 2012 року по 9 березня 2016 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, який вони розірвали 09 березня 2016 року. Судами попередніх інстанцій не було враховано положення частини другої статті 65 СК України, про те, що передумовою здійснення договору купівлі - продажу автомобіля є письмова згода подружжя, яку ОСОБА_4 не надавав. Щодо порушення норм процесуального права апеляційним судом, позивач зазначив, що суд, відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі, не склав повного тексту ухвали про це.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 24 лютого 2016 року між сторонами у справі було укладено договір купівлі - продажу №1685 автомобіля марки HYUNDAY, який був оформлений та підписаний сторонами на стандартному бланку угоди купівлі продажу у сервісному центрі МВС України в присутності адміністратора сервісного центру 5141.

Відповідно до пункту 1.1. Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти у власність транспортний засіб, який має такі характеристики: марка HYUNDAY модель Elantra 2013 року випуску, тип ТЗ легковий седан, колір білий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1, зареєстрований за Продавцем 12 серпня 2015 року підрозділом МВС України та сплатити обумовлену цим договором грошову суму.

Згідно з пунктом 1.2 Договору транспортний засіб належить на праві власності Продавцю, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (технічним паспортом) виданим 12 серпня 2015 року підрозділом МВС України.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2 вказаного Договору за домовленістю сторін ціна Транспортного засобу складає 100 000 грн. Оплата Транспортного засобу здійснена готівкою та підтверджена підписом Продавця. Також в даному договорі визначено, що сторони, підписавши даний договір, діють добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій.

Згідно копії розписки від 22 лютого 2016 року, відповідач у присутності свідків отримала від ОСОБА_6 в борг грошову суму в розмірі 100 000 грн, та зобов'язалась їх повернути до 01 грудня 2016 року.

9 березня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується, відміткою у копії паспорта позивача.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Статтею 60 ЦПК України у редакції, яка діяла на час розгляду справи на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанції встановили, що при укладанні договору купівлі-продажу автомобіля сторонами у справі було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору, були виконані всі обв'язки сторін за цим договором, відповідач (покупець) передала оговорену суму коштів за автомобіль, а його власник - позивач прийняв оплату та передав їй автомобіль, ключі від нього та документи, окрім цього в судовому засіданні представник позивача, не заперечив факту отримання коштів його довірителем, за продаж автотранспорту.

Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, про відсутність підстав для визнання договору купівлі - продажу автомобілю недійсним з моменту його укладання, оскільки доводи позивача, щодо необхідності нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу, є не обґрунтованим, зв'язку з тим, що реєстрація даної угоди в сервісному центрі МВС України не суперечить вимогам Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» від 7 вересня 1998 року №1388 (в редакції, що діяла станом на час спірних правовідносин).

Суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя враховуючи наступне.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони на час укладання договору купівлі - продажу автомобіля, а саме 24 лютого 2016 року, не проживали як чоловік та дружина, перестали вести спільне господарство з початку 2016 року, але знаходились в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 09 березня 2016 року. Про це у позовній заяві вказував і позивач.

Апеляційним судом дана належна оцінка розписці від 22 лютого 2016 року, згідно якою ОСОБА_5 у присутності свідків отримала від ОСОБА_6 в борг грошову суму в розмірі 100 000 грн.

Таким чином, з огляду на сукупність фактичних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що придбаний під час шлюбу спірний автомобіль марки HYUNDAY не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем доведено факт придбання спірного автомобіля за власні кошти.

Доводи касаційної скарги, що сторони на час укладання договору купівлі - продажу автомобіля, у період з 16 травня 2012 року по 9 березня 2016 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, не заслуговують на увагу, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що 24 лютого 2016 року сторони у справі вже не проживали як чоловік та дружина, перестали вести спільне господарство, фактичні шлюбні відносини припинились на початку 2016 року.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності повного тексту ухвали про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, спростовуються журналом судового засідання та технічним звукозаписом фіксування судового засідання програмним комплексом «Камертон», згідно яких 21 листопада 2016 року судова колегія апеляційного суду Одеської області під час судового розгляду справи, порадившись на місці, ухвалила відмовити у задоволенні клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк