Справа №442/7041/17
Провадження №2/442/370/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Нагірної О.Б.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Семеновияа про витребування документів із чужого володіння та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, де просить зобовязати ОСОБА_4 не чинити перешкоди позивачеві у здійсненні права власності шляхом утримання оригіналів наступних документів: оригіналу свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2004 року, на житловий будинок № 151 в м. Стебник, вул. Дрогобицька, зареєстрованого у реєстрі № 941, оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою, м. Стебник, вул. Дрогобицька, 151, оригінал технічного паспорту на вказаний житловий будинок , оригінал заповіту. Зобов'язати ОСОБА_4 передати ОСОБА_2 оригінали свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2004 року, на вказаний житловий будинок; державного акту на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою; технічного паспорту та заповіт.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником будинку № 151 в м. Стебник, вул. Дрогобицька. В той час коли позивачка перебувала за межами України, відповідач, який є братом позивачки, під приводом здійснення реєстрації місця проживання їхньої матері, за згодою позивачки взяв вище перелічені документи та добровільно та повертати не хоче, більше того, на таке прохання вчинив протиправні дії щодо неї, завдав тілесні ушкодження. Зі слів позивачки, мотивує таку поведінку тим, що відповідач вважає, що оскільки він здійснює догляд за старенькою матірю, а відтак має право претендувати на нерухомість, у якій зареєстрована мати сторін. Такі дії відповідача порушують право позивачки на здійснення володіння та користування належним їй майном, тому звертається до суду з даним позовом. Крім цього зазаначає, що вказаними діями позивачу завдано моральної шкоди на суму 20 тисяч гривень, яку просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали, з мотивів, наведених у позовній заяві, позов просять задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та відповідач в останнє судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, заяви про можливість розгляду справи у їх відсутність не надали. На підставі вище вказаного, суд вважає за доцільне проводити розгляд даної справи за відсутності відповідача.

В судовому засідання було оголошено заяву позивачки від 23.01.2018 року про повернення матеріалів позову на доопрацювання. В судому засіданні позивачка пояснила мотиви поданого клопотання тим, що вважає суддю надто завантаженою роботою, що утруднює розляд справи у найкоротший термін. Суд, зясувавши думку позивачки з приводу заявленого клопотання, залишає таке без розгляду , оскільки таке не є передбачене нормами цивільно-процесуального кодексу. Крім цього, провадження в справі було відкрито, то таке суперечить нормам ст.185 ч.4 п.3 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників справи, зясувавши обставини справи, дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала копію паспорта громадянина України та копію будинкової книги, з яких вбачається, що остання зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2004 власником є ОСОБА_2 (а/с 8-9, 13 -22), копію паспорта для виїзду за кордон, яким підтверджуються відомості про перебування позивачки за межами України з 03.03.2014 по 13.08.2017 (а/с11-12).

Крім цього в підтвердження перенесених душевних хвилювань та стресу внаслідок неправомірних дій відповідача додала зокрема повідомлення про початок досудового розслідування від 25.08.2017 ( а/с 39) та постанову про закриття кримінального провадження від 09.09.2017 року у зв»язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_4 щодо ОСОБА_2 (а/с 40).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст.ст. 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів вказаною статтею передбачено визнання права.

Згідно положень ст.81 ч.6,7 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Витребуванням власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування його майна на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном ( безтитульний статус його володіння) та інше.

За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна, виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України).

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

В той же час, позивачкою суду не представлено жодних доказів того, що спірне майно (оригінали документів) передавалося відповідачу та знаходяться у його володінні (не надано розписок, листів, пояснень свідків, тощо).

Доводи позивачки про усну домовленість з відповідачем про передачу та в подальшому повернення документів не знайшли свого об'єктивного підтвердження у судовому засіданні. Не доведено також факт незаконності вибуття з власності спірного майна.

Згідно положень ст.81 ч.5 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, в судовому засіданні встановлено, що вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння стосується не майна, визначення якого міститься в статті 190 ЦК України, а документів: свідоцтва про право на спадщину , земельну ділянку та оригіналу заповіту, що посвідчують право власності особи на майно, без зазначення будь-яких реквізитів.

Приймаючи до уваги, що позивачем у судовому засіданні не доведено факт незаконного вибуття спірного майна з його володіння, а також те, що у відносинах між позивачем та відповідачем суд не виявив порушення прав позивача.

Крім цього, позивач покликаючись на норми статей Цивільного кодексу, які регулюють питання захисту права власності, помилково вважає, що саме ці правовідносини виникли між сторонам .

Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визначено перелік способів захисту порушених прав та інтересів в судів.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивачки, як спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено.

Позивач також просить стягнути моральну шкоду в сумі 20000,00 грн., з приводу чого слід зазначити таке.

Ст. 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди є похідними від позову про витребування майна з чужого незаконного володіння , а в ході розгляду справи, не було доведено вини відповідача щодо порушення будь-яких прав позивача, а також завдання втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, суд відмовляє і в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,259,265, 268 ЦПК України, ст.16,23 ЦК України, суд-

ухвалив:

В позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 1 березня 2018 року.

Суддя: О.Б.Нагірна