Справа № 489/1101/17
Провадження №2/489/125/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
07 листопада 2018 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого - судді Рум'янцевої Н.О., із секретарем судових засідань - Животовою А.В., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_4, визнаний таким, що втратив право користування вищезазначеною кімнатою на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2014 року, здійснив реєстрацію свого малолітнього сина ОСОБА_5, який не проживає в вищезазначеній кімнаті, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація ОСОБА_5 за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування майном належним чином.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1
Представник третьої особи надав заяву про слухання справи за його відсутністю, та надав висновок органу опіки та піклування.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2006 року до 17 вересня 2012 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірваний.

Від шлюбу мають неповнолітню доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки Спеціалізованого комунального підприємства «Гуртожиток» від 23.02.2017 року за вих.. № 758 виданої ОСОБА_3 про те, що вона є власником особового рахунку кімнати № АДРЕСА_1, та за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_6 та відповідач - ОСОБА_5

Згідно із відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області від 20.03.2017 року, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 не значиться.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.03.2018 року за вих. № 604/02-02.01-22/22/14/18 орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає недоцільним визнання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно вимог ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до положення ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців.

Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 не є членом сім'ї наймача спірної квартири, фактично проживає з Батьком ОСОБА_4, у спірній квартирі не проживав та не проживає.

Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

На підставі ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Разом з тим, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Крім того, місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Згідно актового запису про народження № 2102 від 05.07.2013 року батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2014 року ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 Рішення суду набрало законної сили 18.08.2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєві від 03.10.2014 року виправлено описки в рішенні суду від 07.08.2014 року по цивільній справі № 2/489/2125/14, а саме по тексту рішення помилково вказано адресу житлового приміщення «АДРЕСА_2 змінено на вірну «АДРЕСА_1», помилково вказане прізвище «ІНФОРМАЦІЯ_6» замість «ІНФОРМАЦІЯ_6» та ім'я дитини «ІНФОРМАЦІЯ_6» на вірне «ІНФОРМАЦІЯ_6».

ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 - 23 вересня 2014 року.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відтак суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування квартирою, оскільки це порушує права наймача житла на вільне розпорядження, користування майном за таких умов.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 не є членом сім'ї наймача, жодних домовленостей про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не встановлено, фактично з ОСОБА_5 проживає за іншою адресою разом з батьками, суд вважає що позов підлягає задоволенню.

Вимоги про розподіл судових витрат позивачем не ставилось, тому витрати пов'язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1

Судові витрати пов'язані з розглядом цивільної справи покладаються на сторони відповідно до їх фактичного понесення.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1, який діє в інтересах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум'янцева

Повний текст судового рішення складено «07» листопада 2018 року.