Постанова

Іменем України

20 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 633/16/15-ц

провадження № 61-7283зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Чугуївський міжрайонний прокурор Харківської області в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство»,

відповідачі: Печенізька селищна рада Харківської області, ОСОБА_1,

за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня

2015 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року

ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року Чугуївський міжрайонний прокурор Харківської області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Чугуєво-Бабачанське лісове господарство»

(далі − ДП «Чугуєво-Бабачанське лісове господарство») до Печенізької селищної ради та ОСОБА_1, в якій просив:

− визнати незаконними та скасувати рішення Печенізької селищної ради Харківської області XX сесії V скликання від 09 серпня 2007 року «Про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,1500 га, та для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,2000 га за адресою: АДРЕСА_1, для подальшої передачі останній у приватну власність» та рішення Печенізької селищної ради Харківської області ХХХХ сесії V скликання від 30 січня 2009 року «Про затвердження матеріалів технічної документації по встановленню меж для передачі у власність земельної ділянки

ОСОБА_1 під будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1500 га та із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га за адресою: АДРЕСА_1, та передачі у власність ОСОБА_1 вищевказаних ділянок»;

− визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, видані на ім'я

ОСОБА_1, які розташовані за межами населеного пункту;

− зобов'язати ОСОБА_1 повернути вищевказані земельні ділянки у постійне користування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор вказував, що на момент прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування спірна земельна ділянка знаходилась за межами населеного пункту − смт Печеніги Харківської області, належала до земель лісогосподарського призначення, перебувала у постійному користуванні лісгоспу, а тому є такою, що була передана у власність відповідача з порушенням статей 38, 116, 118, 122 ЗК України, статей 31, 57 ЛК України (в редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та всупереч постанові Кабінету Міністрів України № 610-р від 10 квітня 2008 року «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками».

Оскільки спірна земельна ділянка знаходиться за межами смт Печеніги Харківської області, питання щодо її передання у власність фізичній особі мав право вирішувати орган виконавчої влади − Печенізька районна державна адміністрація Харківської області, а не орган місцевого самоврядування − Печенізька селищна рада Харківської області.

Крім того, на порушення вимог частини першої статті 123 ЗК України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про передання у власність спірної земельної ділянки було прийнято на підставі технічної документації, тоді як для передання цієї ділянки необхідно було виконати проект землеустрою щодо її відведення, адже її межі не було визначено в натурі.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня

2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області відхилено. Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року залишено без змін.

13 липня 2017 року заступник Генерального прокурора України звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня 2015 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 20, 56, 57, 84, 116, 118, 149 ЗК України, статей 31, 48, 57 ЛК України та пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

На підтвердження зазначених підстав заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року, від 16 березня 2017 року, від 06 березня 2017 року, від 24 травня 2017 року, від 13 квітня 2016 року, від 15 січня 2014 року та постанови Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, від 01 липня 2015 року, від 25 червня 2014 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Печенізького районного суду Харківської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), згідно з яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

08 лютого 2018 року вказану заяву передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від

12 лютого 2018 року справу за позовом Чугуївського міжрайонного прокурора Харківської області, в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» до Печенізької селищної ради Харківської області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта про право власності на землю та повернення земельної ділянки, за заявою заступника Генерального прокурора про перегляд рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня 2015 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року призначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві заступник Генерального прокурора просить скасувати рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що 09 серпня 2007 року рішенням Печенізької селищної ради Харківської області XX сесії V скликання ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із встановлення меж земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,15 га та для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га за адресою: АДРЕСА_1

(далі - спірні земельні ділянки).

З0 січня 2009 року рішенням Печенізької селищної ради Харківської області ХХХХ сесії V скликання затверджено матеріали технічної документації з встановлення меж спірних земельних ділянок для передання у власність ОСОБА_1 та передано ці земельні ділянки їй у власність.

На підставі вищенаведених рішень 02 червня 2010 року ОСОБА_1 видано державні акти серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_4.

За відомостями, наведеними в листі ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» від 02 грудня 2014 року № 01-11/463 та витягів лісовпорядкувальної документації 1970 року, 1990 року, 2006 року,

2010 року, спірні земельні ділянки знаходяться в постійному користуванні цього підприємства.

Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області в листі від 03 березня 2015 року № 01-14-24 повідомило, що матеріали лісовпорядкування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» всупереч вимогам частини четвертої статті 48 ЛК України з цим управлінням не погоджувались.

Згідно з інформацією, наданою Відділом Держземагентства у Печенізькому районі Харківської області у листі від 01 грудня 2014 року № 10-20.27-04-2514/2-14, спірні земельні ділянки завжди були розташовані за межами населеного пункту. Відповідно до індексно-кадастрової карти «План землекористування радгоспу «Печенізький» смт Печеніги Чугуївського району Харківської області УРСР «Проект лісомеліоративних заходів» ці ділянки розташовані на землях ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство». Згідно з наказом Харківського обласного управління лісового господарства і лісозаготівель від 04 березня 1971 року № 48 та на підставі наказів Вовчанського та Чугуєво-Бабчанського лісгоспів від

22 березня 1671 року № 33 та від 26 березня 1971 року № 48 відповідно Чугуєво-Бабчанському лісгоспу було передано Печенізьке лісництво загальною площею 8,75 тис. га, а за відомостями, наведеними в акті від

30 листопада 2006 року, площа лісів на земельному балансі Печенізького лісництва становить 7 661 га.

Печенізька селищна рада Харківської області надала копію Генерального плану від 1988 року смт Печеніги Харківської області, згідно з яким спірні земельні ділянки знаходяться в межах смт Печеніги, але в подальшому було надано копію Генерального плану смт Печеніги, затвердженого рішенням XIII сесії XXIII скликання Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року «Про встановлення меж селища міського типу Печеніги». Відомості щодо рішення Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року, яким було встановлено межі смт Печеніги та затверджено його загальну площу в розмірі 785,35 га, також надав Державний архів Харківської області в листі від 04 квітня 2015 року № 01-29/р-1324.

Згідно з листом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 15 травня 2015 року № 9-20-9-11633/0/9-15 спірні земельні ділянки відповідно до проекту формування території Печенізької селищної ради та індексно-кадастрової карти знаходяться за межами населеного пункту та віднесені до земель державної власності.

Оскільки відповідно до листа Харківської обласної державної адміністрації

від 15 квітня 2015 року № 03-64/620 межі смт Печеніги Харківської області станом на 30 січня 2009 року державним актом не встановлені, а тому згідно з пунктом 1 Розділу III «Перехідні положення» Закону України № 1457-IV від 05 лютого 2004 року «Про розмежування земель державної та комунальної власності» ці землі розмежовувались органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до меж, прийнятих для обліку земель у складі державного земельного кадастру.

Згідно з технічним завданням від 27 лютого 2008 року № 94, наданим Відділом земельних ресурсів Печенізького району та долученим до технічної документації із землеустрою щодо спірних земельних ділянок, спірні земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами значились розташованими в межах смт Печеніги Харківської області. Технічна документація із землеустрою спірних ділянок була погоджена Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Печенізької районної державної адміністрації Харківської області та Відділом земельних ресурсів у Печенізькому районі Харківської області. Згідно з листом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 08 квітня 2015 року № 9-20-14-8264/0/9-15, цей орган був обізнаний щодо наявності рішення XIII сесії XXIII скликання Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року «Про встановлення меж селища міського типу Печеніги Печенізького району Харківської області».

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, встановивши, що на момент виникнення спірних правовідносин земельні ділянки знаходились в межах смт Печеніги Харківської області відповідно до меж, прийнятих для обліку земель у складі державного земельного кадастру. Це свідчить про те, що Печенізька селищна рада відповідно до пункту 1 Розділу III «Перехідні положення» Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05 лютого 2004 року, відповідно до наділених законом повноважень розпорядилась спірними земельними ділянками як комунальними землями. Суди дійшли висновку про прийняття Печенізькою селищною радою Харківської області оскаржуваних прокурором рішень без перевищення повноважень, оскільки на момент їх прийняття межі та площа смт Печеніги були визначені рішенням компетентного органу − Харківською обласною радою та встановлені в натурі з виготовленням необхідної землевпорядної документації. Таким чином, Печенізька селищна рада, надаючи із земель комунальної власності у приватну власність ОСОБА_1 спірні земельні ділянки, діяла відповідно до статті 122 ЗК України, пункту 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, статті 21 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-ХІІ від 16 листопада 1992 року, частини другої статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій».

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року у справі

№ 488/260/14-ц (№ 6-1119св16) про визнання незаконними та скасування рішень ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, договорів купівлі-продажу, дарування та повернення земельних ділянок суди задовольняючи частково позовні вимоги, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції на підставі доказів та встановлених обставин у справі, виходили з наявних в матеріалах справи планово-картографічних матеріалів, зокрема планшету № 1лісовпорядкування із ситуаційним планом та планом кадастрової зйомки, обґрунтовано вважали, що спірні земельні ділянки надані відповідачам за рахунок земель державного лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», оскільки відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року у справі

№ 682/1796/15-ц (№ 6-25880св16) про визнання незаконними та скасування наказів, скасування рішення, витребування і повернення земельної ділянки, суди, задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили з порушення Головним управлінням Держземагенства у Хмельницькій області статей 20, 21, 57, частини пʼятої статті 116, статті 122 ЗК України щодо порядку надання земельної ділянки, встановлення та зміни її цільового призначення.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року у справі

№ 6-26151св15 про витребування нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно суд, задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили з відсутності повноважень у керівника позивача на укладення мирової угоди від імені юридичної особи та повноважень на розпорядження нерухомим майном, що свідчить про відсутність у власника майна, яким було Українське товариство сліпих, на момент його відчуження, волі на відчуження майна.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року у справі № 617/682/15-ц (№ 6-24306св16) про визнання недійсним розпоряджень та повернення земельної ділянки суди, задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили із того, що спірна земельна ділянка, яка вибула з користування ДП «Вовчанське лісове господарство» та виключена зі складу земель лісового фонду за рішенням Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області, належить до земель лісового фонду та на час прийняття рішення про її відчуження перебувала в державній власності й вибула з володіння власника -

держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження нею не належало Вовчанській державній адміністрації Харківської області, жодних дій щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою компетентний орган не вчиняв, а також зміна цільового призначення відбулася з порушенням встановленого законом порядку.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року у справі

№ 707/2177/15-ц (№ 6-20802св16) про визнання розпорядження незаконним, визнання недійсним свідоцтва, скасування рішення суд, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили із того, що спірні земельні ділянки передані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для індивідуального дачного будівництва і не призначені для лісогосподарського використання. Водночас земельна ділянка загальною площею 12,5166 га, до масиву якої входять і спірні земельні ділянки, до здійснення передання відповідачам відносилась до категорії земель лісогосподарського призначення. Таким чином, видавши оскаржуване розпорядження Черкаська районна державна адміністрація фактично змінила цільове призначення земельної ділянки загальною площею 12,5166 га, до масиву якої входять і спірні земельні ділянки, однак у місцевої державної адміністрації немає повноважень щодо вилучення земель лісогосподарського призначення державної форми власності, що розташовані за межами населеного пункту, для нелісогосподарських потреб. Тобто вказане розпорядження видано з порушенням вимог пункту 3 частини першої статті 32 ЛК України, які на той момент були чинними, та пункту 7 статті 20 ЗК України.

Крім того, оскаржуване розпорядження Черкаської районної державної адміністрації прийнято з порушенням частини першої статті 58 ЛК України, оскільки при зміні цільового призначення земельної лісової ділянки з метою її використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, не було вирішено питання про збереження або вирубування дерев і чагарників на земельній ділянці, що відводиться громадянам.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року у справі

№ 6-2867св16 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу та державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки суд, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили із того, що на час виникнення спірних правовідносин документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Такий висновок відповідає також змінам, внесеним Законом України від

08 лютого 2006 року № 3404-IV, яким введена нова редакція ЛК України. Зокрема, в пункті 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України зазначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2016 року у справі

№ 6-41903св13 про визнання незаконним рішення міської ради та недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення її у державну власність суди, задовольняючи частково позовні вимоги, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили із того, щоВишгородська міська рада всупереч вимогам законодавства та без дотримання процедури припинення права постійного користування «Вищедубечанське лісове господарство», вилучення та зміни цільового призначення землі, розпорядилась спірною земельною ділянкою та безпідставно видала державний акт на право власності на неї відповідачу.

Отже, у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року, від 16 березня 2017 року, від 06 березня

2017 року, від 24 травня 2017 року, від 13 квітня 2016 року, від 15 січня

2014 року, наданих заявником для порівняння, встановлено різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-196цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що спірні земельні ділянки, які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, які віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінет Міністрів України не вчиняв, а тому наявні правові підстави для витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача в порядку статті 388 Цивільного кодексу України, та залишив в силі рішення суду першої інстанції.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-50цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що земельні ділянки в межах населеного пункту, які зайнятті зеленими насадженнями, віднесені до категорії лісів, належать до земель лісогосподарського призначення та можуть належати лісогосподарському підприємству, якщо це підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, та передав справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року справа № 6-67цс14 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Порівняння змісту наданих постанов Верховного Суду України із змістом рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня

2015 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначені судові рішення не відповідають викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм права.

Судові рішенні, які заявник просить переглянути, є обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального права, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, тому відповідно до статті 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) в задоволенні заяви необхідно відмовити.

За таких обставин підстави для задоволення заяви заступника Генерального прокурора України і скасування рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня 2015 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року відсутні.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України(в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд рішення Печенізького районного суду Харківської області від

03 серпня 2015 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від

18 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року у справі за позовом Чугуївського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» до Печенізької селищної ради Харківської області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта про право власності на землю та повернення земельної ділянки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило