ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/491/18 Справа № 177/55/18 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/55/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 серпня 2018 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2017 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 3 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути 1500 доларів США у строк до 05 квітня 2017 року, про що було складено відповідну розписку.

Однак, взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу ОСОБА_2 не виконав, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу, станом на 14 березня 2017 року, у розмірі 40 335,00 грн., суму процентів у розмірі 3586,45 грн., суму втрат від інфляції в розмірі 3952,84 грн., суму 3% річних в розмірі 920,93 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 серпня 2018 рокуу задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач зазначає, що суд не звернув уваги на те, що у розписці вказані умови, коли вона фактично втрачає характер домовленості спільної справи і переходить в рамки боргового документу. Також вказав, що суд не взяв до уваги того, що відповідач взяв у позивача кошти, про що написав розписку, чим підтвердив факт отримання коштів та прийняття на себе зобов'язання повернути кошти у встановлений строк.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 березня 2017 року ОСОБА_1 написано розписку про те, що він зобов'язаний зберігати конфіденційність про створення спільного підприємства. У разі порушення розписки - зобов'язався вийти зі складу засновників без відшкодування його частки (а.с. 17).

20 березня 2017 року ОСОБА_2 написано ОСОБА_1 розписку про те, що він, відповідно до домовленості, бере на зберігання 3 000,00 доларів США до 05 квітня 2017 року, у разі ненадання 7 000,00 доларів США для подальшої реєстрації підприємства до 05 квітня 2017 року ОСОБА_1, зазначена угода анулються та йому повертається сума в розмірі 1 500,00 доларів США (а.с. 17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем розписки не підтверджують факт укладення між сторонами договору позики, оскільки з їх змісту не вбачається, що грошові кошти отримані в борг.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Із змісту розписки від 20 березня 2017 року вбачається, що відповідач отримав грошові кошти в сумі 3000 доларів США не в борг, а на зберігання, і лише за умови ненадання позивачем 7000 доларів США для подальшої реєстрації підприємства до 05 квітня 2017 року зобов'язався повернути позивачеві грошові кошти в сумі 1500 доларів США. Зміст цієї розписки суперечить правовій природі договору позики.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази не є беззаперечними та такими, що підтверджують факт укладення між сторонами договору позики в порядку Глави 71 ЦК України та умов його укладання, а сам по собі факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 за умов, які викладені у розписці, не свідчить про укладення договору позики.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не враховано, що в розписці зазначені умови, за якими вона фактично втрачає характер домовленості про спільну підприємницьку діяльність і переходить в рамки боргового документу, оскільки невиконання первісних умов щодо здійснення спільної підприємницької діяльності позивачем не зумовило трансформацію договору у боргові зобов'язання.

Посилання позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач взяв у позивача кошти, про що написав розписку, чим підтвердив факт отримання коштів та прийняття на себе зобов'язання повернути кошти у встановлений строк, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вже зазначалося вище, написана відповідачем розписка не відповідає ознакам, притаманним договору позики.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: