Постанова

Іменем України

22 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 308/14875/13-ц

провадження № 61-6136св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2015 року в складі судді - Ференца А. М., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 червня 2016 року в складі суддів: Мацунича М. В., Боднар О. В., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «ПіреусБанк МКБ») про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_4 від відповідача надійшла вимога про виконання зобов'язань за кредитним договором, який був укладений 12 січня 2008 року між нею та ВАТ «Міжнародний комерційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», за умовами якого вона отримала грошові кошти у розмірі 100000 дол. США із процентною ставкою 13 % річних строком до 11 січня 2018 року. У вимозі також було зазначено про те, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_6, який діяв від її імені, та банком було укладено договір іпотеки. Позивач вказувала, що вона кредитного договору не укладала і не підписувала, у графі позичальник стоїть підпис невідомої їй особи, згоди на укладення договору іпотеки від її імені також не надавала.

На підставі викладеного просила визнати недійсним кредитний договір від 12 січня 2008 року, укладений між ВАТ «Міжнародний комерційний банк» та ОСОБА_4 та договір іпотеки від 12 січня 2008 року, укладений між ВАТ «Міжнародний комерційний банк» та ОСОБА_6

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до довіреності від 19 листопада 2007 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 на укладення від її імені будь-яких договорів цивільно-правового характеру, тому підстави для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки відсутні, кредитний договір підписаний ОСОБА_6, що визнається останнім. На час укладення спірних правочинів та видачі довіреності, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі. Тому суд першої інстанції керуючись положеннями статей 60, 61 СК України, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на час видачі довіреності та підписання спірних договорів ОСОБА_4 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі. ПАТ «Піреус Банк МКБ» добросовісно виконав свої зобов'язання за кредитним договором. На поточний рахунок ОСОБА_4 було перераховано 100 000 дол. США. Грошові кошти були отримані ОСОБА_6 через касу банку на підставі заяв на видачу готівки та довіреності, наданої на ім'я останнього позивачем.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року, позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було враховано положення частини другої статті 237 ЦК України, згідно яких не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені. Відсутні підстави вважати, що при укладенні оспорюваного кредитного договору мало місце представництво ОСОБА_6 інтересів ОСОБА_4 Апеляційний суд не врахував того, що особою, яка уклала і підписала кредитний договір зазначено ОСОБА_4, а не її представника. Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано, що отримані ОСОБА_6 кошти, останній, як підприємець витратив на купівлю автомобіля для свого бізнесу, що спростовує факт їх використання в інтересах сім'ї.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Встановлено, що 19 листопада 2007 року ОСОБА_4 була видана нотаріально посвідчена довіреність на ім'я ОСОБА_6 з правом представляти її інтереси у будь-яких установах підприємствах та організаціях у тому числі підписувати від її імені будь-які договори цивільно-правового характеру, відкривати на ім'я довірительки банківські рахунки із правом розпорядчого підпису на банківських документах.

12 січня 2008 року між ВАТ «Міжнародний комерційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 100 000 дол. США в безготівковій формі на поповнення обігових коштів для збільшення товарообігу шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника, зазначений у статті 12 цього договору. Вказаний договір було підписано не позивачем, а ОСОБА_6

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Міжнародний комерційний банк» та ОСОБА_4, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_6, було укладено договір іпотеки, предметом якого є об'єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка розміром 0,122 га, що знаходиться на АДРЕСА_1

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно частини другої статті 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 57 ЦПК України у редакції, яка діяла на час розгляду справи судом доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України у редакції, яка діяла на час розгляду справи судом на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином досліджених доказів та встановлених обставин справи в їх сукупності встановив, що кредитний договір та договір іпотеки від імені ОСОБА_4 був укладений її чоловіком ОСОБА_6 на підставі виданої на його ім'я довіреності від 19 листопада 2007 року та підписаний останнім.

Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що волевиявлення сторін на укладання договорів було вільним і відповідало внутрішній волі учасників правочинів, а правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені сторонами правочинів.

Апеляційним судом дана належна оцінка висновку спеціаліста Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 20 квітня 2011 року № 858, яким встановлено, що підписи у графі «позичальник» договору кредиту від 12 січня 2008 року № 121 та у графі «підпис» у заяві - анкеті від 08 січня 2008 року виконанні не ОСОБА_4, та тій обставині, що в кредитному договорі від 12 січня 2008 року не зазначено, що такий укладено з ОСОБА_4 від імені якої на підставі довіреності діє ОСОБА_6

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена довіреність на представництво ОСОБА_4, зокрема бути її представником у будь-яких банківських установах на власний розсуд ОСОБА_6 із питань, пов'язаних із виготовленням, отриманням на її ім'я документів та з правом підпису, відкриття на її ім'я банківських рахунків, із правом розпорядчого підпису на банківських документах та підписання від її імені будь-яких договорів цивільно-правового характеру на власний розсуд ОСОБА_6

Апеляційний суд з огляду на сукупність фактичних обставин справи, дійшов вірного висновку, що оскільки ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 укладати від її імені будь-які цивільно-правові угоди, а обставина підписання договору кредиту ОСОБА_6 не заперечується сторонами, тому є правомірним підписання договору кредиту ОСОБА_6, як представником позивача, на підставі довіреності.

Судами встановлено, що договір іпотеки був підписаний банком та ОСОБА_6, як представником позивача, в той же день, що і договір кредиту та зареєстрований в реєстрі за № 72 від 12 січня 2008 року, що свідчить про укладення спірних договорів одночасно саме представником позивача - ОСОБА_6, на підставі наданої ОСОБА_4 довіреності.

Доводи касаційної скарги, що особою, яка уклала і підписала кредитний договір зазначено ОСОБА_4, а не її представника, а тому такий договір є недійсним, не заслуговують на увагу, оскільки не зазначення ОСОБА_6, як представника ОСОБА_4 в договорі кредиту ВАТ «Міжнародний комерційний банк» при складанні письмової форми даного правочину не є підставою для визнання правочину недійсним, за встановлених судами обставин вчинення цього правочину саме представником в інтересах позивача.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав вважати, що при укладанні оспорюваного кредитного договору мало місце представництво ОСОБА_6 інтересів ОСОБА_4, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів визнання правочину на представництво інтересів ОСОБА_4 недійсним та скасування довіреності від 19 листопада 2007 року.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк