Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 613/1291/14-ц

провадження № 61-1841св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

треті особи: Богодухівська державна нотаріальна контора, відділ державної реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської областіу складі колегії суддів: Коростійової В. І., Гуцал Л. В., Крилової Т. Г., від 03 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Богодухівська державна нотаріальна контора, відділ державної реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визначення частки у спільній сумісній власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 вересня 1992 року по 18 грудня 2001 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_8

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу, 03 квітня 1998 року, за спільні кошти було придбано у ОСОБА_9 право на земельну ділянку (пай), яку ОСОБА_9 одержав як член колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» (далі - КСП «Дружба»).

У подальшому право власності на земельну ділянку було оформлено за ОСОБА_8

25 січня 2014 року ОСОБА_6 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після сметрі батька - ОСОБА_8

З метою надання нотаріусу інформації про спадкове майно ОСОБА_6 звернулась до відділу Держкомзему у Богодухівському районі Харківської області, де і дізналась, що земельна ділянка, розташована на території Сухининської сільської ради, площею 5,5 га, кадастровий

НОМЕР_1, за договором купівлі-продажу від 20 листопада

2001 року відчужена ОСОБА_8 ОСОБА_5

Про існування вказаного договору ОСОБА_3 відомо не було, своєї згоди на укладення договору вона не давала та оскільки зазначена вище земельна ділянка була спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_10 посилалась на те, що вона має право власності на 1/2 її частини.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3просила суд визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу від 20 листопада 2001 року

НОМЕР_2, посвідчений державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрований у реєстрі № 3765, земельної ділянки, площею 5,5 га, кадастровий номер

НОМЕР_1, розташованої на території Сухининської сільської ради Богодухівського району Харківської області, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; скасувати та визнати нечинною державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_5; визнати, що частка ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на зазначену земельну ділянку, набуту під час шлюбу з ОСОБА_8, становить 1/2 частини.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 17 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Сухининської сільської ради, площею 5,50 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 20 листопада 2001 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 визнати частково недійсним - в частині купівлі-продажу

1/2 частини зазначеної земельної ділянки.

Визнано, що частка ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку, розташовану на території Сухининської сільської ради, площею 5,50 га, кадастровий номер НОМЕР_1, становить

1/2 частини.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка, розташована на території Сухининської сільської ради, площею 5,50 га, кадастровий номер НОМЕР_1, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а при укладенні договору купівлі-продажу від 20 листопада 2001 року ОСОБА_8 розпорядився спільним майном подружжя без згоди дружини.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2015 року рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 17 березня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 з 18 грудня 2001 року не володіла і не користувалась спірною земельною ділянкою, не отримувала від неї доходів, не брала участі у сплаті всякого роду податків, платежів, а також витрат по її утриманню і зберіганню, отже повинна була дізнатися про порушення свого права після розірвання шлюбу у 2001 року, проте з позовом про визнання за нею частини у спільній сумісній власності подружжя звернулася понад 13 років.

30 червня 2015 рокуОСОБА_3 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що після розірвання шлюбу вона з чоловіком майно не ділила, так як між ними існувала усна домовленість про те, що усе спільне сумісне майно залишиться їхній спільній дочці - ОСОБА_6

ОСОБА_8 без її відома продав спірну земельну ділянку, про що вона дізналась лише після того, як ОСОБА_6 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 Таким чином суд апеляційної інстанції вирішуючи питання про перебіг строків позовної давності помилково виходив з часу припинення шлюбу - 18 грудня 2001 року, а не з часу, коли вона дізналась про порушення свого права, а саме - липень 2014 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 1992 року по 18 грудня 2001 року.

Під час шлюбу ОСОБА_8 03 квітня 1998 року придбав у ОСОБА_11 право на земельну ділянку (пай), яке належало ОСОБА_11 як члену КСП «Дружба» на підставі сертифікату серії НОМЕР_3, виданого Богодухівською районною державною адміністрацією 09 січня 1997 року.

20 листопада 2001 року, на підставі нотаріально посвідченого договору ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку, площею 5,5 га, розташовану на території Сухининської сільської ради, яка належала ОСОБА_8 на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого 12 жовтня 2001 року Сухининською сільською радою.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалась на порушення її прав укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2001 року, зазначаючи, що про порушення своїх прав дізналась у 2014 році, після смерті ОСОБА_8, коли їх спільна донька - ОСОБА_6 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього.

Відповідно до пунктів 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки правовідносини виникли до набрання Кодексом чинності й не мають триваючого характеру, то суд апеляційної інстанції обґрунтовано керувався положеннями Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Статтею 71 ЦК Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності згідно зі статтею 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Частиною першою статті 80ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що з 2001 року ОСОБА_3 не володіла, не користувалась і не розпоряджалась належною їй частиною земельної ділянки, з позовом до суду остання звернулась про визнання за нею частки у спільній сумісній власності 11 серпня 2014 року, тобто більш ніж через 13 років після розірвання шлюбу, врахувавши презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, правильно виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду передбачений статей 71, 76 ЦК Української РСР, та з урахуванням того, що позовна давність за правилами статті 76 ЦК УРСР застосовується незалежно від заяви сторін, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило