АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/45/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року колегія суддів Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Загорський О. О.,

секретаря - Панькевич Т.І.

сторін - відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 -

адвоката ОСОБА_3,

,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 607/12803/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року, постановлену суддею Грицаком Р.М., про забезпечення позову,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулася до суду з заявою про забезпечення пред'явленого його довірителем до ОСОБА_2, ОСОБА_1 позову про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів дарування нежитлового приміщення та трьох земельних ділянок, визнання за ОСОБА_4 права власності на дані об'єкти шляхом заборони відчужувати в будь-який спосіб вищевказане майно та заборони державним реєстраторам, нотаріусам або особам, які мають право здійснювати реєстраційні дії, вчиняти такі дії відносно спірного майна, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в даній справі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 22 листопада 2017 вказану заяву задоволено частково. В порядку забезпечення позову накладено заборону відчуження майна, що є предметом позову, а саме:

- магазину за адресою АДРЕСА_1, площею 1515,8 кв.м. (реєстраційний номер: 101) належного на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 482 від 31.05.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В.;

- земельної ділянки - кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0317 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 згідно договору дарування № 485 від 31.05.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В.;

- земельної ділянки - кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0318 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 згідно договору дарування № 488 від 31.05.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В.;

- земельної ділянки - кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,0300 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 згідно договору дарування № 491 від 31.05.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду в частині задоволених вимог, вважаючи її незаконною, необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Необґрунтованість оскаржуваної ухвали пов'язує з невстановленням судом підтверджених відповідними доказами обставин, наявність яких дала б підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Вважає, що всупереч відповідним роз'ясненням, викладеним у п.1 ППВС України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", суд не пересвідчився у наявності спору між сторонами. Як на доказ відсутності такого спору, посилається на факт сплати позивачем орендної плати за користування нежитловим приміщенням відповідачу ОСОБА_1

Також, вважає, що судом безпідставно не враховано відповідних роз'яснень, викладених у п.16 Постанови в частині вжиття заходів для захисту інтересів інших осіб, що беруть участь у справі з метою відвернення заподіяння їм збитків заходами забезпечення позову.

Звертає увагу й на те що всупереч ч.8 ст.152 ЦПК судом накладено арешт на майно, на яке такий арешт був накладений відповідно до КПК України.

Крім цього, стверджує, що позивачами не було надано жодних доказів в обґрунтування як позовних вимог, так і необхідності застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, зокрема, звертає увагу на відсутність в матеріалах справи оригіналу договору, на який позивач посилається, як на підставу його позовних вимог і на те, що інші докази отримані позивачем з порушенням встановленого законом порядку.

Вважає безпідставним забезпечення позову в зв'язку з тим, що позовні вимоги не співмірні з вжитими заходами забезпечення позову, оскільки ОСОБА_4 не є стороною оскаржуваних ним правочинів, тому не може претендувати на визнання права власності на об'єкти нерухомості (магазин та земельні ділянки), які ОСОБА_1 набула на підставі даних правочинів, в разі визнання останніх недійсними.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної скарги не визнав, вважаючи ухвалу суду законною й такою, що скасуванню не підлягає.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, позивач ОСОБА_4 і його представник ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, подавши письмову заяву про розгляд справи в їх відсутності. З урахуванням вимог ст.372 ЦПК України неявка позивача і його представника не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання укладених між відповідачами договорів дарування нежитлового приміщення та трьох земельних ділянок недійсними та про визнання за позивачем права власності на об'єкти, що були предметом договорів дарування.

Також, як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2017 року відповідач ОСОБА_7 зверталася з заявою в правоохоронні органи з приводу незаконного заволодіння шляхом обману ОСОБА_8 майна ОСОБА_9 Постановою слідчого Тернопільського відділу поліції ГУ Національної поліції в Тернопільській області від 17.11.2017 року кримінальне провадження, відкрите за заявою ОСОБА_2, закрито в зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення (а.с.8).

Постановою Тернопільської місцевої прокуратури від 17.11.2017 року скасовано арешт майна, належного на праві власності ОСОБА_1, а саме: магазину за адресою АДРЕСА_1 площею 1515,8 кв.м. (реєстраційний номер: 101); земельної ділянки - кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0317 га; земельної ділянки - кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0318 га; земельної ділянки - кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,0300 га; земельної ділянки - кадастровий номер НОМЕР_4, площею 0,112 га; а також - житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, площею 244,5 за адресою АДРЕСА_2 Тернопільського району (реєстраційний номер 52), що належить на праві власності ОСОБА_8 (а.с.9).

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно вимог п.2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову. Діючий на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали ЦПК (ч.4 ст.153) на противагу положенню про зустрічне забезпечення позову містив положення, що передбачало право суду покладення на позивача обов'язку щодо внесення на депозитний рахунок суду застави, достатньої для запобігання зловживанню забезпеченням позову.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.4, 6 своєї постанови від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Встановивши на підставі наявних у справі матеріалів, що відповідач ОСОБА_1 може відчужити нерухоме майно, відносно якого виник спір, що в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в даній справі, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_1 у будь-який спосіб відчужувати належне їй на праві власності майно щодо якого виник даний спір.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині порушення судом норм процесуального права, що полягає у накладенні арешту на майно, на яке такий арешт був накладений відповідно до КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, по-перше, судом у даній справі було застосовано такий спосіб захисту, як заборона вчиняти певні дії, а не накладення арешту на майно, а по-друге, на час вирішення судом питання про застосування запобіжного заходу в даній справі арешт майна у кримінальній справі було скасовано, про що свідчить відповідна постанова прокурора від 17.11.2017 року (а.с.9). Питання ж виключення державним реєстратором відомостей з реєстру на підставі постанови прокурора, як спосіб виконання відповідної постанови, може бути реалізовано заінтересованими особами в будь-який час, а дії державного реєстратора щодо відмови у виконанні даної постанови (про виключення з реєстру заборон відповідних відомостей) є предметом самостійного оскарження й, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для відмови судом у вжитті заходів забезпечення позову в цивільній справі. Крім цього, колегія суддів звертає увагу відповідача ОСОБА_1 на те, що відповідно до ч.2 ст.150 діючого ЦПК суд може застосувати й кілька видів забезпечення позову, а пряма норма закону, яка б забороняла накладення судом арешту в цивільній справі в той час як такий існує в кримінальній, відсутня.

Враховуючи те, що позивачем долучено до заяви про забезпечення позову як копію постанови прокурора про зняття арешту, так і копію постанови державного реєстратора від 27.09.2017 року про відмову ОСОБА_1 щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення згідно протоколу зборів засновників, а також враховуючи предмет заявленого позову в частині визнання договорів дарування недійсними, пояснення відповідача ОСОБА_1, яка не заперечила факту наявного у неї бажання та дій, спрямованих на реалізацію останнього - щодо внесення спірного майна у статутний фонд товариства, яке вона бажає створити разом зі своєю знайомою, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано з посиланням на взяття до уваги матеріалів справи забезпечено вказаний позов.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом вимог закону, що полягає у неврахуванні відповідних роз'яснень, викладених у п.1 ППВС України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" з посиланням на те, що суд не пересвідчився у наявності спору між сторонами, відсутність якого, на думку ОСОБА_1, спростовується фактами сплати позивачем в її користь орендної плати за користування нежитловим приміщенням, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявність чи відсутність спору між сторонами вбачається з урахуванням предмету та підстав позову. Враховуючи те, що позивачем оспорюються договори дарування його матір'ю ОСОБА_7 своїй доньці (сестрі позивача) ОСОБА_1 нерухомого майна та земельних ділянок з підстав, що укладенням таких порушено його права на вказане майно за договором № 1/15, укладеним 10.01.2015 року між ним і його матір'ю, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на відсутність між сторонами спору про право. При цьому, факт сплати позивачем орендної плати відповідачу на підставі укладеного між сторонами договору поряд з наявним в суді позовом свідчить лише про небажання позивача позбавитися володіння вказаним майном, яким він користувався раніше до моменту укладення оспорюваних ним договорів дарування.

Безпідставними, на думку колегії суддів є й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині порушення судом норм права, що полягає у неврахуванні відповідних роз'яснень постанови Пленуму (п.16) в частині вжиття заходів для захисту інтересів інших осіб, що беруть участь у справі з метою відвернення заподіяння їм збитків заходами забезпечення позову, оскільки, з урахуванням вказаних самим же апелянтом фактів, і зокрема, того, що позивачем і після пред'явлення позову продовжується сплачуватись їй орендна плата за користування нерухомим майном, а також того, що діяльність товариства, яке бажає створити позивач шляхом внесення спірного майна у статутний фонд передбачає саме здачу майна в оренду, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять даних, які б свідчили про можливість заподіяння вжитими судом заходами забезпечення позову будь-яких збитків відповідачу, в зв'язку з чим у суду не було підстав для вжиття заходів (зобов'язання позивача вносити на депозитний рахунок певну суму коштів за ЦПК, що діяв на час постановлення ухвали чи застосування зустрічного забезпечення, що передбачає ст.153 ч.7, 154 діючого ЦПК України). Крім цього, вжиття відповідних заходів на час постановлення судом оскаржуваної ухвали було правом, а не обов'язком суду. А доказів, які б свідчили про наявність передбачених ч.3 ст.154 підстав для обов'язкового застосування зустрічного забезпечення зі вступом у дію нового ЦПК, матеріали справи не містять.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги відповідача в частині незаконності ухвали з посиланням на відсутність доказів, що обґрунтовують позовні вимоги та необхідність застосування заходів забезпечення позову, й зокрема, на відсутність в матеріалах справи оригіналу договору, на який позивач посилається, як на підставу його позовних вимог, та на ту обставину, що інші докази одержані позивачем з порушенням встановленого законом порядку, оскільки питання належності та допустимості доказів впливає на остаточне рішення щодо позовних вимог, яке приймається в нарадчій кімнаті, а не на вирішення питання щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову. Долучення стороною не завірених копій документів не позбавляє суд оглянути в судовому засіданні оригінали таких (що й було зроблено відносно копії договору й чого не заперечила в суді апеляційної інстанції сама відповідач ОСОБА_1.). Що стосується даних, які б свідчили про необхідність застосування заходів забезпечення позову, то вище колегія суддів звертала увагу на наявність в суду першої інстанції передбачених законом підстав для застосування таких заходів. Крім цього, ні вимоги ЦПК, на підставі якого вирішувалась вказана заява, ні ст.151 діючого ЦПК України не передбачає долучення до заяви про забезпечення позову доказів на підтвердження необхідності застосування таких заходів (хоча такі докази позивачем і були долучені), а лише передбачає обґрунтування такої необхідності, що заява ОСОБА_4 і містить.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 в частині безпідставності забезпечення позову в зв'язку з тим, що позовні вимоги не співмірні з вжитими заходами забезпечення позову, оскільки ОСОБА_4 не є стороною оскаржуваних ним правочинів, тому не може претендувати на визнання права власності на об'єкти нерухомості (магазин та земельні ділянки), які ОСОБА_1 набула на підставі даних правочинів, в разі визнання останніх недійсними, колегія суддів вважає такими, що на увагу не заслуговують, оскільки ОСОБА_4, окрім позовних вимог про визнання права власності також заявлено й позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними й суд не позбавлений права одночасного прийняття рішення про задоволення одних вимог за наявності передбачених законом підстав і про відмову в задоволенні інших. Сам по собі факт, що ОСОБА_4 не був стороною оспорюваних правочинів не свідчить про те, що він не вправі заявити вимогу про визнання правочину недійсним, якщо вважає, що таким правочином порушено його права чи законні інтереси.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала в даній справі, як така, що прийнята з дотриманням норм закону, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.149-154, 259 ч.6, 367 ч.1, 2; 374 ч.1 п.1; 375 ч.1, 381 ч.1, 3; 382 ч.1, 2; 383 ч.1, 384 ч.1, 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 22 листопада 2017 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 29 січня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Б. Щавурська