Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 319/180/17 Головуючий у 1 інстанції: Валігурський Г.Ю.
Провадження № 22-ц/778/84/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«30» січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 23.06.1983 року по 13.05.1985 року він проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан.

У лютому 1985 року при виконанні службового обов`язку на території Демократичної Республіки Афганістан отримав вогнепальне осколкове поранення голови та контузію головного мозку, наслідком яких є захворювання: післятравматичний церебральний арахноїдит з органічною неврологічною симптоматикою, ліквороно-динамічним порушенням, стійко вираженим цефалічним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст.; післятравматична дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст., прогресуючого перебігу з вираженим церебростенічним вестибуло-атактичним синдромом, емоційно-вольовою нестійкістю, вираженим мнестичним зниженням, вегето-судинною дисфункцією; двобічна хронічна сенсоневральна приглухуватість.

За результатами оглядів МСЕК йому встановлено третю групу інвалідності з причин поранення (контузії) та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Внаслідок перелічених захворювань та поранень отриманих під час проходження військової служби він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.

Від отриманих травм у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров`я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

Вважає, що у зв`язку з отриманням поранення (контузії) під час проходження служби та отриманням інвалідності внаслідок захворювань, які пов`язані з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50000 грн.

На підставі зазначеного просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20000 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України в редакції, яка діяла на час подачі апеляційної скарги, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки). Аналогічні положення містяться у ст.. ст.. 128, 130 ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 371, 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт поранення та захворювань, одержаних в період проходження військової служби, та їх наслідки спричинили позивачеві втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживаннях та хвилюваннях), душевних стражданнях, оскільки тривале лікування позначилося на здоров`ї позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу в складі Збройних сил СССР з 25 березня 1983 року по 13 травня 1985 року, що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_1 та довідкою від 12.08.2015 №47, виданою Об`єднаним військовим комісаріатом Куйбишевського та Розівського районів Запорізької області.

Під час проходження військової служби в період часу з 23.06.1983 року по 13.05.1985 року позивач проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій, що підтверджується тими ж військовим квитком та довідкою.

У 1985 році при виконанні військового обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан, отримав вогнепальне осколкове поранення голови (контузія головного мозку).

Згідно Виписок із Акта огляду МСЕК серії №140734 від 01.08.2011, №482012 від 12.09.2012, №481178 від 24.09.2013, №0280977 від 29.09.2015 позивачу встановлена ІІІ група інвалідності.

Причиною інвалідності вказано захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії, що також підтверджується Витягом із протоколу №1147 від 30 червня 2011 року засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв.

Зокрема згідно названого Витягу вогнепальне осколкове поранення голови (контузія головного мозку у 1985 році) старшого лейтенанта у відставці ОСОБА_1 призвели до розвитку стійких залишкових явищ у вигляді післятравматичного церебрального арахноїдиту з органічною неврологічною симптоматикою, ліквороно-динамічним порушенням, стійко вираженим цефалічним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст.; післятравматичної дисциркуляторної енцефалопатія ІІ-ІІІ ст., прогресуючого перебігу з вираженим церебростенічним вестибуло-атактичним синдромом, емоційно-вольовою нестійкістю, вираженим мнестичним зниженням, вегето-судинною дисфункцією; двобічної хронічної сенсоневральної приглухуватості. Поранення і захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання поранення та хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке пов`язане із проходженням військової служби в Демократичній Республіці Афганістан, і таке право на звернення до суду в нього виникло лише у зв`язку з певними юридичними фактами, а саме встановленням висновком МСЕК причинного зв`язку, саме: захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де проходили воєнні дії.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд не звернув увагу на те, що на час проходження військової служби у період з 23.06.1983 року по 13.05.1985 року не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Однак суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1985 році.

За положеннями ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності до п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1985 р.), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у 1985 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з зазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2017 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2018 року.

Головуючий
Судді: