Справа №584/108/18
Провадження №2-о/584/10/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2018 року Путивльський районний суд Сумської області

у складі: головуючого - судді Крєпкого С.І.

за участю: секретаря Худайкулової О.М.

учасники справи: заявник ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Путивль справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Путивльський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, про встановлення факту смерті особи,

встановив:

Заявник звернувся із зазначеною заявою, в якій просив суд встановити факт смерті ОСОБА_2, який помер 19.05.2016 в м.Донецьк.

Заявлені вимоги мотивував тим, що його батько ОСОБА_2 помер 19.05.2016 у м.Донецьк, який за адміністративно-територіальним устроєм України є територією України.

Будьонновським відділом запису актів цивільного стану м.Донецьк 19.05.2016 видано свідоцтво про смерть, актовий запис № 510, яке відповідно до вимог ч.ч. 2 та 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не має правових наслідків для державних органів України, тому він змушений звернутися для вирішення даного питання в судовому порядку, оскільки позбавлений змоги оформити свої спадкові права.

В судовому засіданні заявник заяву підтримав.

Представник заінтересованої особи на судовий розгляд не зявився, про день, час і місце судового розгляду справи повідомлений.

Суд, заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VІІІ від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно з Законом України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово, на строк, що закінчується через один рік з дня набрання чинності Законом України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей", запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України.

Таким чином, місто Донецьк розташоване на тимчасово окупованій території Донецької області, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів Українивід 7 листопада 2014 р. № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення".

Факт родинних відносин заявника з померлим ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження заявника (а.с.7).

На підтвердження того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 19.05.2016 року в м.Донецьк, заявником надані такі докази:

-копія паспорта громадянина України ОСОБА_2, який був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

-копія свідоцтва про смерть виданого Будьонновським відділом запису актів цивільного стану м.Донецьк Державної ОСОБА_3 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 19.05.2016 (а.с.8);

-копія свідоцтва про поховання ОСОБА_2 від 20.05.2016 виданого КП «Ритуальна служба м.Донецьк» (а.с.9);

-копія лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 №105 від 19.05.2016 (а.с.10);

-копія довідки про причину смерті ОСОБА_2 №105 від 19.05.2016 (а.с.11).

Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки інформації, що міститься в цих документах про смерть особи, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

При цьому суд не знаходить вагомих підстав ставити під сумнів відомості, зазначені в заяві про встановлення факту смерті з огляду на вік померлої особи (80 років), а також враховуючи те, що заяву подано сином померлої особи.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації заявником своїх прав, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов'язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне встановити факт смерті 19 травня 2016 ОСОБА_2 в м.Донецьк.

Керуючись ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст.259, 264-265, ст.317 ЦПК України, суд,

вирішив:

1.Заяву ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації: вул.Н.Курганська, 43/21, м.Донецьк, Україна) про встановлення факту смерті особи задовольнити повністю.

2.Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5 Російської Федерації, місце реєстрації: вул.Нижньо-Курганська, 43/21, м. Донецьк, Україна), в м.Донецьк 19 травня 2016 року.

3.Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню.

4.Копію рішення невідкладно направити до Путивльського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області для реєстрації смерті ОСОБА_2.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Путивльський районний суд Сумської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І.Крєпкий