Справа № 570/3603/17
Номер провадження 2/570/295/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

його представника ОСОБА_4,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, зобов'язання її спростувати та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

покликаючись на поширення відповідачем у публічному листі інформації, яка не відповідає дійсності, позивач у поданій до суду 29 серпня 2017 року позовній заяві просить визнати її недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність та ділову репутацію, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн., судовий збір у сумі 2 240 грн та 3 200 грн витрат на правову допомогу.

У суді позивач просить позов задоволити.

По суті спору стверджує, що відповідач його обрехав, що призвело до напруги в селах, зміни до нього відношення, порушення його честі, гідності та репутації очолюваного ним фермерського колективу. Він був депутатом сільської ради кількох скликань, завжди дбає про людей. Якби відповідач висловив йому претензії публічно, в очі, він би не образився, але той звернувся до жителів двох сіл і деякі з них стали сумніватися в його порядності. Він прийшов до суду захистити не лише себе, а й інших людей - його друзів та родичів.

Його представник вважає, що позов підставний, оскільки викладені у зверненні факти неправдиві, їх поширення завдало позивачу моральної шкоди. Зміст інформації дає підстави зробити висновок, що ним поширено інформацію, яка за своїм змістом не є висловленням власних суджень, а є відображенням фактів, які начебто мали місце у житті позивача. Вказана інформація принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача і є підставою для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати моральну шкоду.

Відповідач просить у задоволеннні позову відмовити, оскільки він нікого не хотів образити, а лише як сільський голова вирішив у такий спосіб донести до всіх жителів сільської ради вказану інформацію, щоб нагадати старшим жителям села і розповісти молодшим. Саме позивач розповсюдив між жителями неправдиву інформацію про об"єднання, що призвело до невиправданої метушні і тому він був змушений якимось чином звернутися до територіальної громади, щоб нагадати, що в свій час зробив "Радзівіл і Ко", які були категорично проти громадських слухань, які після цього листа все ж провели. Метою цього листа було показати його позицію як сільського голови щодо об"єднання їх сільської громади по сценарію позивача.

Позивач є публічною особою, оскільки неодноразово був депутом, землеупорядником сільської ради, є головою фермерського господарства та приймає дуже активну діяльність у житті не лише їх сільської громади, а і усього району, тому інформація, що розповсюджена у листі, є критикою публічної особи, не містить жодних особистих мотивів, є загально відомими фактами. Його авторитет постраждав не внаслідок цього листа, а забагато років до цього, про що свідчать результати місцевих виборів. Матеріали позовної заяви не містять жодних доказів заподіяння такими діями відповідача моральної шкоди позивачу.

Його представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показав, що, не заперечуючи прав позивача на правовий захист своєї честі, гідності та ділової репутації, вважає, що відсутні підстави для втручання у права відповідача на вільне вираження думок, оскільки таке втручання не відповідає вимогам співмірності та необхідності у демократичному суспільстві відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Як встановлено судом, 14 серпня 2017 року на адресу позивача надійшов лист від Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, у якому Обарівський сільський голова ОСОБА_3 офіційно звернувся до всіх жителів громади, а саме мешканців сіл Обарів та Ставки Рівненського району Рівненської області щодо питання об"єднання територіальних громад.

Для повноцінної участі кожної конкретної особи в громадських взаєминах, безумовно, важлива зовнішня оцінка певного суб'єкта його оточенням, що визначається поняттям «честь», оцінка якостей особистості в сфері підприємництва, тобто «ділова репутація», і самооцінка індивіда - «гідність», оскільки тільки людині властиві почуття, внутрішні переживання, що виникають як наслідок принижень або образ, несправедливих звинувачень або наклепу. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. У ст.32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Ч.1 ст.275 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, такий захист здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу, вибір якого належить позивачу. Реалізація такого права і є основною метою звернення за захистом, хоча наявна і можливість вимагати відшкодування шкоди, заподіяної поширенням неправдивої інформації. Ч.ч.1, 6 ст.277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Відповідно роз'яснень, наданих у п.п.9, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, є юридична особа, в якій вона працює. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона.

Згідно змісту ч.1 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл). При здійсненні наданих повноважень є підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед територіальною громадою, відповідальним - перед відповідною радою / ч.6 ст.42 Закону/.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що оспорювана позивачем інформація була поширена Обарівським сільським головою, суд вважає, що саме Обарівська сільська рада повинна відповідати за порушення прав позивача на повагу до своєї честі, гідності та ділової репутації, внаслідок поширення оспорюваної інформації. При цьому враховуючи змагальність та диспозитивність цивільного судочинства, а також відсутність відповідних клопотань позивача щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача під час розгляду справи в суді, у позові необхідно відмовити. При цьому достовірність поширеної інформації, яку спростовує позивач, не перевіряється.

Доступ до правосуддя в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений ЦПК. Суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Європейський суд зазначив, що свобода вираження поглядів становить одну з підвалин демократичного суспільства, причому здійснення цієї свободи можливе в формах і за змістом, які не є нейтральними, необразливими, а є такими, що викликають почуття образи, обурення або занепокоєння. Такими є вимоги плюралізму, лібералізму та толерантності, без яких немає демократичного суспільства. Межі допустимої критики щодо політиків як таких є значно ширшими ніж у відношенні щодо приватної особи. На відміну від останнього перший повинен проявляти більшу ступінь стриманості до уваги журналістів та всього суспільства до кожного його слова та дії. Аналогічні висновки зроблені і у справах «Кастелс проти Іспанії», "Обершлік проти Австрії» і т.д.

Крім того, суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленою 12 лютого 2004 року на 872 засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, де зазначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і /або/ користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті. У ст.ст.3,4,6 Декларації вказується, що оскільки такі особи вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У зв'язку з цим межі допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи, бо вони неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Критика публічних осіб має не лише юридичний аспект, але й філософський. Це одна з тематик, де найбільш чітко прослідковується конфлікт інтересів різних суспільних груп. Так, адже є особи, які здійснюють функції держави, є особи, які здійснюють безпосередній контроль за їх діяльністю і в поєднанні всіх цих інтересів є низка проблем. Термін «публічна особа» в українському законодавстві не встановлений, а натомість використовуються терміни «службова особа», «посадова особа», «офіційна особа» тощо. Немає чіткого і однозначного визначення публічної особи і в міжнародних актах та практиці Європейського суду з прав людини, хоча суд часто оперує цим поняттям. Якщо особа має статус публічної, це, зазвичай, свідчить про те, що інші особи мають дещо ширші права на розповсюдження інформації про таких осіб.

Беручи до уваги зазначені конституційні та конвенційні положення, суд вважає, що сторони повинні у своїй діяльності забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

На підставі ст.141 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв'язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, зобов'язання її спростувати та стягнення моральної шкоди. .

Повне судове рішення виготовлено 26 лютого 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Кушнір Н.В.