ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/4922/15-ц

провадження № 61-6963св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КоноваловаЕсталіна Анатоліївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником - адвокатом ОСОБА_8, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Кричиної А. В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, діючи в інтересах недієздатного ОСОБА_4, звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е. А., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 9 квітня 2008 року ОСОБА_4 визнано недієздатним, а рішенням Оболонсього районного суду м. Києва від 11 листопада 2008 року опікуном над ОСОБА_4 призначено його матір ОСОБА_6

ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з психічним захворюванням ОСОБА_6 не виконує свої обов'язки опікуна і з лютого 2014 року перебуває на стаціонарному лікуванні у Територіальному медичному об'єднанні «Психіатрія» у місті Києві виконавчого органу Київської міської ради.

У червні 2014 року орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, на обліку у якому перебуває потребуючий опіки недієздатний ОСОБА_4, дізнався про відчуження належної недієздатному і його матері квартири ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 26 листопада 2013 року.

При укладенні цього договору від імені співвласників майна діяла ОСОБА_9 на підставі довіреності від 18 листопада 2013 року, виданої ОСОБА_4 для представництва його інтересів, та довіреності від 13 жовтня 2013 року, виданої ОСОБА_6 для представництва її інтересів.

За таких обставин позивач просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, від імені яких діяла ОСОБА_9, недійсним у зв'язку з вчиненням правочину щодо відчуження майна недієздатної особи без дозволу органу опіки і піклування.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. і зареєстрований у реєстрі за номером 5434.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір вчинений за відсутності у одного із продавців необхідного обсягу цивільної дієздатності, та без дозволу органу опіки і піклування, який є обов'язковим при укладенні договорів щодо відчуження нерухомого майна, належного недієздатній особі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо недійсності договору купівлі-продажу у зв'язку з його укладенням з недієздатною особою і без дозволу органу опіки та піклування, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зазначає про відсутність визначених статтею 228 ЦК України підстав вважати вчинений щодо відчуження квартири правочин таким, що порушує публічний порядок.

Вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про визнання недійсним договору купівлі-продажу у цілому, так як ОСОБА_4 є власником лише 1/2 частки квартири, а власник іншої її 1/2 частки - ОСОБА_6, не визнана судом недієздатною.

Вказав на те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства не залучив до участі у справі ОСОБА_9, якій ОСОБА_4 і ОСОБА_6 видали довіреності для представництва їх інтересів, та не застосував положення статті 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину, а саме повернення йому як добросовісному покупцеві коштів, переданих ОСОБА_9 за договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 листопада 2016 відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 з 21 жовтня 2003 року зареєстрований у вказаній квартирі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 9 квітня 2008 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2008 року, яке набрало законної сили, опікуном над недієздатним ОСОБА_4 призначено його матір ОСОБА_6

З листа Територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у місті Києві виконавчого органу Київської міської ради від 27 листопада 2014 року суди встановили, що ОСОБА_6 не виконує обов'язки опікуна над недієздатним ОСОБА_4, так як страждає на психічне захворювання і з лютого 2014 року стаціонарно лікується в Територіальному медичному об'єднанні «Психіатрія».

18 листопада 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КоноваловоюЕ. А. посвідчено довіреність, видану ОСОБА_4 ОСОБА_9 для представництва його інтересів з правом розпорядження квартирою АДРЕСА_1

26 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, від імені яких на підставі довіреностей від 18 листопада 2013 року і від 13 жовтня 2013 року відповідно діяла ОСОБА_9, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (стаття 30 ЦК України).

Згідно зі статтями 39, 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Стаття 41 ЦК України закріплює, що недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун.

Забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, здійснюється відповідними органами опіки і піклування.

Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування, який за законом зобов'язаний забезпечувати дотримання прав та інтересів потребуючих опіки чи піклування фізичних осіб, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, а також укладати інші договори щодо цінного майна (стаття 71 ЦК України).

За правилом частини другої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 242 ЦК України законним представником фізичної особи, визнаної недієздатною, є опікун.

Стаття 248 ЦК України закріпила, що у разі визнання фізичної особи недієздатною представництво за довіреністю припиняється.

Системний аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що договір щодо відчуження майна, яке належить недієздатній особі, є дійсним у разі його вчинення законним представником і з дозволу органу опіки та піклування.

Встановивши, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 листопада 2013 року укладений щодо майна, співвласником якого є недієздатний ОСОБА_4, без відповідного дозволу органу опіки і піклування, та при його укладенні від імені ОСОБА_4 діяв не законний представник, а стороння особа на підставі довіреності, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недійсність такого договору з передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав.

Доводи заявника щодо помилковостівисновків судів попередніх інстанцій про визнання оспорюваного договору недійсним у цілому, так як ОСОБА_4 є власником лише 1/2 частки квартири, а власник іншої її 1/2 частки - ОСОБА_6 не визнана судом недієздатною, відхиляться касаційним судом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2013 року, згідно з яким квартира належить їм на праві спільної сумісної власності.

Частина перша статті 368 ЦК України встановлює, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюєтьсяза згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Оскільки частка ОСОБА_4 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 не визначена і докази виділення цієї частки в натурі чи поділу квартири між співвласниками відсутні, розпорядження квартирою у цілому могло здійснюватися виключно з дозволу органу опіки і піклування та за згодою законного представника недієздатного.

Посилання заявника на відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 228 ЦК України щодо наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, не мають правового значення, так як суди першої і апеляційної інстанцій при вирішені справи на цю статтю не посилалися і свої висновки її нормами не мотивували.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про помилкове незастосування до спірних правовідносин положень статті 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину, а саме повернення йому як добросовісному покупцеві коштів, переданих ним за договором ОСОБА_9

Даний позов пред'явлений органом опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації з метою відновлення житлових прав недієздатного ОСОБА_4 Обставини щодо отримання ОСОБА_9 грошових коштів за договором і подальшого розпорядженням ними суди не перевіряли, так як ці обставини не стосувалися правових підстав заявленого позову і ОСОБА_9 до участі у справі не залучалася.

При цьому ОСОБА_5, який стверджує про передачу ним грошових коштів за договором ОСОБА_9, не позбавлений права пред'явити відповідні вимоги про повернення цих коштів до особи, яка їх отримала, з передбачених статтею 216 ЦК України підстав.

Не мають правового значення для правильного вирішення справи твердження заявника про неможливість визнання недійсним оспорюваного договору до визнання недійсною виданої ОСОБА_4 для представництва його інтересів довіреності від 18 листопада 2013 року, на підставі якої діяла ОСОБА_9, так як відповідно до статті 41 ЦК України недієздатна особа не може вчиняти ніяких правочинів, у тому числі й щодо видачі довіреності, а діяти від імені такої особи може виключно законний представник.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником - адвокатом ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик