Справа № 346/3117/17
Провадження № 22-ц/779/168/2018
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю. секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2017 року в складі судді Потятинника Ю.Р.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом і зазначав, що 11 січня 2016 року, відповідно до договору позики передав у власність ОСОБА_1 13285 грн, а позичальник зобовязувалась повернути йому вказані кошти до 11 січня 2017 року. Проте у зазначений строк відповідачка не повернула йому кошти за договором позики у звязку із цим, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 13285 грн боргу та 640 грн сплаченого судового збору.

21 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 11 січня 2016 року неукладеним, посилаючись на те, що 11 січня 2012 року між нею та сином позивача ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, відповідно до якого вона працювала продавцем у магазині. 17 вересня 2015 року вона звільнилася з вказаної роботи за власним бажанням. Однак, у вересні 2015 року її викликали для участі в ревізії, яка проводилась в магазині. За результатами ревізії виявили недостачу на суму 26431,20 грн, тому 11 січня 2016 року вона змушена була написати розписку про те, що взяла в користування в ОСОБА_2 13285,60 грн, які зобовязується повернути до 11 січня 2017 року. Зазначала, що грошей від ОСОБА_2 не отримувала, умови позики грошей вони не узгоджували, просила відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову та визнати неукладеним договір позики між нею та ОСОБА_2 від 11 січня 2016 року на суму 13 285,60 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13285,60 грн боргу за договором позики та 640 грн судового збору дохід держави.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового, яким в задоволенні позову про стягнення боргу відмовити, її зустрічний позов задовольнити, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що працювала продавцем в магазині «2000», власником якого є ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 У звязку з проведенням інвентаризації по передачі матеріальних цінностей від відповідачки до іншого продавця було виявлено, що частина товару є з простроченим терміном зберігання, які продавець відмовилася приймати і їхня вартість була виведена як недостача на суму 26571,20 грн. Вказує на те, що за наполяганням ОСОБА_2 вона та інший продавець ОСОБА_4 одночасно написали розписки на суму 13285,60 грн кожна. Зазначає, що на підтвердження безгрошовості договору позики просила витребувати акт інвентаризації товаро-матеріальних цінностей по магазину «2000», яким підтверджується факт недостачі на суму 26571,20 грн та надала суду трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Однак судом взято до уваги тільки наявність розписки. Апелянт вказує також, що не отримувала від позивача грошових коштів, тому розписка не може бути належним доказом укладення саме договору позики.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у добровільному порядку не виконує зобовязання за договорм позики. Щодо відмови в зустрічному позові, то ОСОБА_1 не подано допустимих доказів, які б підтверджували написання розписки під тиском щодо відшкодування недостачі та неотримання нею грошових коштів. Розписка про позику видана ОСОБА_5, позивачу, а не ОСОБА_3, з яким ОСОБА_1 укладала трудовий договір і в якого працювала продавцем в магазинів. Розписка написана після закінчення дії трудового договору та припинення роботи продавцем.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 11 січня 2016 року ОСОБА_1 позичила та отримала в ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 13285,60 грн, які зобовязувалась повернути 11 січня 2017 року, що підтверджується розпискою про отримання вказаних коштів, яка відповідає вимогам, передбаченим ст. 1047 ЦК України (а.с.34).

ОСОБА_1 кошти в зазначений у розписці строк не повернула.

Заперечуючи проти позову, в зустрічному позові ОСОБА_1 вказувала, що розписка про позику коштів складена нею під тиском ОСОБА_2 і є виявленням недостачі матеріальний цінностей у магазині ОСОБА_3, в якому вона працювала продавцем і була безгрошовою та укладена під впливом погроз.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору позики від 11 січня 2016 року, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено безгрошовість позики та написання розписки під впливом погроз зі сторони ОСОБА_2

Крім цього, позивачка пребувала у трудових відносинах з ОСОБА_3 до 25 вересня 2015 року, а договір позики укладений із ОСОБА_2 11січня 2016 року, тобто після розірвання трудового договору, що спростовує доводи позивачки про позику коштів складеною нею під тиском ОСОБА_2 і є виявленням недостачі матеріальний цінностей у магазині.

Статтею 60 ЦПК України (в редакції 2004 р.) встановлено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що на підтвердження безгрошовості договору позики суд не витребував акт інвентаризації товаро-матеріальних цінностей по магазину «2000», яким підтверджується факт недостачі на суму 26571,20 грн та безгрошовість договору позики, оскільки сам по собі акт не може бути підставою для встановлення безгрошовості позики та підтвердженням погроз із сторони позикодавця, так як ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_2

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України (в редакції 2004 р., яка була чинною на час виникнення спору), правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність зазначених висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду першої інстанції слід залишити без змін та апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2017 року без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2018 року.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: В.А.Девляшевський

ОСОБА_6