Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 760/14295/18
Номер провадження 22-ц/824/1508/2018
Головуючий у суді першої інстанції І.А. Усатова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
07 листопада 2018 року місто Київ

Номер справи 760/14295/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року, ухваленого у складі судді Усатової І.А. в приміщенні Солом'янського районного суду м.Києва (інформація про час та дату складення повного рішення не зазначена),-

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, мотивованим тим, що 30.05.1970 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, про що Виноградівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області вчинено актовий запис №46. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. З 1994 року не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, мають різні інтереси та погляди на життя, що призвело до втрати почуття любові. 11.02.1994 року у нього народився син ОСОБА_5 від іншої жінки. Зазначив, що з того часу проживає однією сім'єю з іншою жінкою та сином, хоча допомагає ОСОБА_4 та їх спільним дітям в усьому і матеріально також. Збереження сім'ї не можливе, оскільки цей шлюб суперечить його інтересам та інтересам нової сім'ї. Майнового спору між ними немає, кожен проживає у своїй квартирі. Розірвати шлюб через органи РАЦСу відповідач відмовляється. У зв'язку із зазначеним просить розірвати шлюб зареєстрований 30.05.1970 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Виноградівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 46.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований 30 травня 1970 року Виноградівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 46.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм як матеріального так і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції ухвалив рішення без належного повідомлення відповідача про розгляд справи, оскільки жодних повісток про розгляд даної справи вона не отримувала, чим суд позбавив її права на подачу відзиву на позовну заяву, надати суду докази якими вона заперечує проти позову. Суд не врахував, що при вирішенні даного спору її участь у судовому засіданні була обов'язковою. Вказала, що суд першої інстанції помилково зазначив у судовому рішенні, що відповідач позов визнала та просила про розгляд справи у її відсутності, про що надіслала до суду заяву, оскільки жодних заяв вона до суду не писала і не направляла. Наявна у матеріалах справи заява написана та підписана іншою особою, а не нею. Суд у порушення вимог ст. 112 СК України не з'ясував та не дослідив фактичних взаємин подружжя. Обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, стосунки між сторонами нормальні, жодної розмови про розірвання шлюбу не йшлося. Також зазначила про те, що судом не було забезпечено право на справедливий розгляд справи.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилася, про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про отримання поштового відправлення (а.с.55). Своїм правом на подачу відзиву вона не скористалася. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від неї не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Неявка в судове засідання належним чином повідомленого відповідача не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу суд виходив з їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 30 травня 1970 року Виноградівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, актовий запис номер 46 (а.с.3).

Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом посилався на те, що починаючи з 1994 року та по даний час з відповідачем не пов'язаний спільним побутом, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують, а шлюб носить виключно формальний характер. З 1994 року у нього є інша сім'я, де він має сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При цьому, слід зазначити, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Отже, встановивши, що фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім'ї не має тимчасового характеру, шлюб між сторонами фактично носить формальний характер, спільні діти сторін від шлюбу повнолітні та мають власні сім'ї, наявність у позивача іншої сім'ї та дитини від іншої жінки, і тому подальше спільне життя є неможливим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного надання оцінки доказам у справі не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами. Судом достеменно встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися і збереження сім'ї є неможливим.

Посилання відповідача на гарні відносини між нею та ОСОБА_3, його привітання її з днем народження не свідчать про існування сім'ї та про можливість її збереження, оскільки у позивача створилась нова фактична сім'я і позивач має дитину від іншої жінки, яку вони разом виховують.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з'ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Колегія суддів бере до уваги, що як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивач вказував на те, що він не бажає у подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачем, а шлюбні відносини між ними припинені з 1994 року. Зазначав, що 11.02.1994 року у нього від іншої жінки народився син ОСОБА_7 та ним створено нову фактичну сім'ю, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що факт народження дитини у позивача, матір'ю якої є інша жінка та створення нової фактичної сім'ї свідчить про формальний характер шлюбних відносин позивача і відповідача.

Доказів протилежного відповідач у розпорядження суду не надала.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що збереження нормальних сімейних відносин є неможливим, суд дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці &q? ;право на суд&q?ду; передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

Главою 7 ЦПК України, визначено порядок здійснення судових викликів та повідомлень.

Зокрема нормами статті 128 ЦПК України визначено зокрема, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик; судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка - повідомлення - завчасно.

Як вбачається із матеріалів справи, судова повістка повідомлення повернулося до суду без вручення адресату.

Однак, 23.07.2018 року до суду надійшла заява від імені відповідача ОСОБА_4 у якій зазначено, що відповідач з позовом ознайомилася, визнає його та просить розірвати шлюб. Справу просить розглядати без її участі (а.с.8). У суду першої інстанції не було підстав вважати, що дану заяву написано та надіслано до суду не відповідачкою, а іншою особою.

Отже, зазначена заява не надавала суду підстав вважати, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи. Також у суду не було підстав ставити під сумнів справжність заяви, яка надійшла до суду через засоби поштового зв'язку (а.с. 8,9).

Проте у апеляційній скарзі відповідач заперечує, що писала та надсилала таку заяву до суду, стверджує, що вказана заява виконана не нею, а невідомою їй особою. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували такі твердження відповідачки, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач не писала та не направляла вказаної вище заяви до суду.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Оскільки дана обставина не спростовує висновків суду по суті спору, проте заперечується відповідачем, колегія суддів вважає за необхідне виключити з описової частини рішення суду першої інстанції посилання суду на те, що відповідач подала заяву про розгляд справи у її відсутність і визнала позов. В іншій частині рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року апеляційний суд залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року змінити.

Виключити з описової частини рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року посилання суду на те, що відповідач подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнала.

В іншій частині рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 08 листопада 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

Л.Д.Махлай

О.І.Шкоріна