Справа № 363/1115/17 Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/497/18 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 35 31.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Аргомарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» звернулось до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що 07 травня 2007 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія-експедитора вантажного сідлового тягача DAF TE 86 NCA № НОМЕР_1 та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, згідно Наказу № 107. Разом із призначенням на посаду водія-експедитора, з ОСОБА_2 укладались договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідачем було порушено трудові обов'язки та допущено нестачі під час перевезення м'ясо продукції а тому підприємству заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 7 394 грн. 69 коп. 28.03.2016 року ОСОБА_2 був звільнений з ТОВ «Комплекс Агромарс» за власним бажанням та добровільно заподіяну матеріальну школу підприємству відшкодовувати не погоджується.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму завданих збитків у розмірі 7 394, 69 гривень. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 гривень.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» звернулось з запеляційною скаргою та просило суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 357 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 07 травня 2007 року Наказом № 107 к-п ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду підмінним водієм - експедитором (кормо вози) автоколони № 1 автотранспорного парку з 07 травня 2007 року із строком випробування три місяці (а.с. 8).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 31.01.2014 року, його було допущено до виконання роботи експедитора автофургону та рефрижератора DAF FT XF 105 410. д.н.з. НОМЕР_2 автоколони № 2 автотранспортного парку в порядку суміщення професій з 01.02.2014 року.

01.02.2014р. та між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_2 було укладено договір № 130-в та договір № 130-е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за умовами якого, працівник, що займає посаду експедитора автоколони № 2 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей (а.с. 10-11).

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Наказом від 28.03.2016р. № 286КА/к-з ОСОБА_2 було звільнено з посади водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 105.410, державний номер НОМЕР_2 автоколони № 2 відділу експлуатації автотранспортного парку за власним бажанням з 29.03.2016 року ( а.с. 12).

Відповідно до довідки « 114 від 16 лютого 2017 року заборгованість ОСОБА_2 перед Філією «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» по завданим збиткам складала 9 159, 50 грн. (а.с. 13).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибуткине можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Під час виконання своїх трудових обов'язків відповідачем здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясо продукції. Перевезення м'ясо продукції здійснювалась на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому передачі продукції (а.с. 17-35 ).

Вказаними документами зафіксовано нестачу ввірених відповідачу матеріальних цінностей при їх прийманні одержувачами. Зокрема, загальна нестача в кг. складає 289, 921 кг, що становить 9 159, 50 гривень(а.с. 14-15).

Позивачем було здійснено перерахунок розміру заподіяної підприємству матеріальної шкоди з дотриманням Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29 грудня 1984 року №339 відповідно до якого загальний розмір збитків від недовозів м'ясопродукції становить 7 394, 69 грн. (а.с. 35).

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що винними протиправними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність.

Не доведено в суді також і того, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу складених на протязі двох років актів по факту нестачі продукції не відбиралися.

Не доведено в суді й того, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Комплекс Агромарс» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: