РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2018 року

Київський районний суд міста Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю:

секретаря - Бломберус С.А.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу №640/18452/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити відповідача з квартири №64, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Дружби Народів, 221; стягнути сплачений судовий збір.

В ході розгляду справи позивач, не змінюючи підстави позову, змінив предмет позов та просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №64 по вул. Дружби Народів, 221, у м. Харкові; стягнути сплачений судовий збір.

Як на підставу позову посилається, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Однак, порушуючи його права як законного власника квартири, відповідачка продовжує проживати в належній йому спірній квартирі. Гарантуючи захист права власності, закон надає власникові право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть якби ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Аналіз змісту правових норм ст. ст. 316, 317, 319, 321 383 ЦК України, свідчить про те, що припинення права власності особи на житлове приміщення припиняє його право на користування ним за відсутності інших для цього підстав. Однак, у квартирі проживає стороння особа, що заважає власникові вільно користуватися, розпоряджатися квартирою та призводить до безліч інших незручностей. Відповідач не має права користування квартирою відповідно до положень ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, угод про порядок користування даним приміщенням між нею та Позивачем не укладалось. Проживання в належній йому на праві власності квартирі сторонньої особи перешкоджає йому володіти і вільно користуватися цим житлом, що призводить до порушення його права власності згідно до ст.ст. 319, 321, 383, 391 ЦК України. Окрім перешкод у володінні та користуванні отриманою у власність квартирою, позивач зазнає незручностей та ймовірних у майбутньому втрат у зв'язку із накопиченням відповідачем боргів за користування в квартирі послугами підприємств з надання комунальних послуг та можливим відключенням такими підприємствами в подальшому житлового приміщення від мережі постачання своїх послуг. Дії відповідача порушують його права та законні інтереси як нового власника майна, спричиняють йому прямі та опосередковані збитки, призводять до втрати вигоди. Тому він змушений звернутися за захистом своїх прав та законних інтересів до суду з вимогою про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою.

У судовому засіданні представника позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог, зазначила, що відповідачка постійно проживає у спірній квартирі та перешкоджає новому власнику у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою. Після набування позивачем у власність спірної квартири, відповідачка втратила право користування квартирою. Пункт 7 іпотечного договору від 15.05.2009 року щодо користування відповідачкою іпотечним майном припинив дію після набування позивачем власності на цю квартиру.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначив, що підстави для втрати відповідачкою права користування квартирою відсутні, ця квартира є єдиним житлом відповідачки. Пунктом 7 іпотечного договору від 15.05.2009 року закріплено за нею право користування іпотечною квартирою, тому навіть після набуття квартири позивачем у власність відповідачка не втрачає право проживання у квартирі, тому вона не може бути виселена з квартири та визнана такою, що втратила право користування житлом. Відповідачка ніяким чином не чинить перешкоди у користуванні чи розпорядженні квартирою. Не надано також доказів того, що відповідачка накопичує заборгованість за комунальні послуги тощо.

Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним (справа незначної складності), а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15.05.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого позикодавець (ОСОБА_5В.) передав у власність позичальник (ОСОБА_4Л.), а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 22100 доларів США. Позичальник зобовязався повернути позикодавцю валютні цінності 22100 доларів США у порядку та в строки передбачені договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 15.05.20009 року за реєстровим № 1909, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за реєстровим № 1911.

За умовами договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 з повернення позивачу ОСОБА_5 боргу за договором позики, ОСОБА_4 передала позивачеві ОСОБА_5 в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 34,8 кв.м.

В п. 4 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року (реєстровий № 1911) зазначено, що іпотечне майно належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2004 (реєстровий №1068).

Відповідно до п. 5 іпотечного договору, іпотечне майно залишається у користуванні іпотекодавця, який вправі володіти та користуватися ним за цільовим призначенням.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору від 17.06.2016 року р.873, укладеного між первісним іпотекодержателем ОСОБА_5 та новим іпотекодержателем ОСОБА_3, первісний іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю всі права та обовязки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за реєстровим № 1911), який був укладений між первісним іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_4

Таким чином, позивач набув прав та обовязків первісного іпотекодержателя.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.10.2016, власником квартири АДРЕСА_3 20.10.2016 року став позивач ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року р.№1911 та договору відступлення права вимоги від 17.06.2016 року №873.

Таким чином, позивач, будучи іпотекодержателем спірної квартири, став її власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним пава користування та розпорядження своїм майном.

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

За змістом ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від

16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, у справі №6-197цс16 від 22 червня 2016 року.

Встановлено, що спірна квартира придбана відповідачем не за рахунок кредитних коштів, а тому виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Суд виходить з того, що виселення є наслідком визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням. Вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом є складовою та охоплюється вимогою про виселення. Відтак, визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, тягне за собою її виселення.

Таким чином, сама по собі та обставина, що позивач, як іпотекодержатель, став власником спірної квартири не тягне за собою втрату відповідачкою право користування спірним житлом.

Отже, реалізація права власника може бути обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідача на житло, що встановлено ч. 3 ст. 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При цьому сам власник не позбавлений можливості зареєструватись та проживати у належній йому квартирі, а також вселити до неї інших осіб з дотриманням умов чинного законодавства.

Суд враховує, що спірна квартира є предметом іпотеки, придбана не за кредитні кошти та є єдиним житлом відповідача, тому до спірних правовідносин повинні бути застосовані положення частини 2 статті 109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку», оскільки зазначеною нормою ЖК УРСР регламентовано право користування житловим приміщенням колишнього власника при зверненні на нього стягнення по іпотечному договору та порядок виселення з нього.

Таким чином, відповідачка має право користування спірним житлом, тому таке право відповідачки на користування іпотечним житлом не може само по собі створювати перешкоди позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні майном.

Крім того, на підтвердження того, що відповідачка чинить якимось чином перешкоди власнику, не надано жодних доказів, в тому числі щодо створення боргів відповідачкою або ймовірних втрат у майбутньому.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів, вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмолено, то не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 37, 40 Закону України «Про іпотеку», суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Апеляційного суду Харківської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, місце реєстрації та проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Головуючий

Повний текст рішення складено 23.02.2018 року