Справа №573/1238/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/102/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м. Суми

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі.» про визнання дій неправомірними, договорів недійсними, зобовязання вчинення дій та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до відповідачів з позовом, у якому зазначалося, що у 2012 році він вступив до Сумського вищого професійного училища будівництва і автотранспорту в м. Суми, де йому видали картку ПАТ «КБ «ПриватБанк» для отримання стипендії та кредитну картку, одночасно пояснивши, що без кредитної картки неможливо отримати картку для отримання стипендії. Пізніше на його адресу надійшла вимога від ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі» про повернення близько 7 000 грн. заборгованості за договором від 21 липня 2014 року № 290201, у звязку з чим його батьками було перераховано на користь банку більше 6 000 грн.

Вказує, що вищевказаний кредитний договір укладений з порушенням вимог закону, оскільки на момент укладення він був неповнолітнім, укладати договір не бажав та його не підписував, а підписав лише заяву про отримання кредитної картки.

Поряд із цим зазначає, що відповідачі відмовилися надіслати на його адресу копію кредитного договору, договору про передачу права вимог боргу та розрахунку заборгованості.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати дії ПАТ «КБ «ПриватБанк», ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі» щодо непредставлення копій договорів, розрахунку заборгованості неправомірними та зобовязати їх надати зазначені документи; визнати недійсним кредитного договору від 21 липня 2014 року № 290201, укладеного між ним і ПАТ «КБ «ПриватБанк із застосуванням двосторонньої реституції; визнати недійсним договір щодо передачі права вимоги боргу від ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі»; стягнути з відповідачів виплачену суму боргу за виключенням тієї суми, яку він отримав у банку.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просив його скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції або постановити нове рішення про задоволення його вимог.

При цьому вказує, зокрема, що відповідачі безпідставно не надали йому необхідної інформації; кредитний договір, як обовязкова умова видачі картки для отримання стипендії, укладати він не бажав, його не підписував та на момент укладення не мав права укладати цей договір так як був неповнолітнім.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як вірно встановлено судом і убачається з матеріалів справи, 25 вересня 2013 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредитний договір шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк», у звязку з чим отримав кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на картку (а. с. 64).

Після укладення спірного договору ОСОБА_3 отримав кредитну картку, та починаючи з 08 грудня 2013 року почав нею користуватися: знімав кошти та частково сплачував заборгованість по кредиту, що підтверджується випискою з рахунку (а. с. 52, 65-73).

Факт отримання кредитної картки також визнається і самим позивачем.

03 вересня 2013 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі» було укладено агентський договір №ПБ-КА-10-2013, відповідно до якого банк доручив товариству вчиняти дії по стягненню заборгованості з фізичних і юридичних осіб боржників банку (а. с. 59).

У відповідь на звернення позивача до банку з приводу видачі йому копії договору ПАТ «КБ ПриватБанк» листом від 11 травня 2016 року запропонувало останньому з метою нерозголошення банківської для отримання копії кредитного договору звернутися до найближчого відділення банку (а. с. 53).

ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі» і просив надати йому копію кредитного договору та пояснення, на якій підставі товариство представляє інтереси банку, у звязку з чим листом від 12 травня 2016 року ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі» повідомило позивача про укладений 03 вересня 2013 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі» агентський договір та про те, що у товариства немає кредитних справ, розрахунків заборгованості й запропонувало для отримання необхідних документів звернутися до банку (а. с. 54).

Відповідно до ч. 1 ст. 60, п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю.

Згідно з п. 1.2 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року №267 банки зобов'язані забезпечувати зберігання та захист інформації, яка містить банківську таємницю, з метою недопущення її незаконного розкриття.

З урахуванням викладеного, суд вірно визнав безпідставними позовні вимоги про визнання дій відповідачів щодо непредставлення копій договорів та розрахунку заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Беручи до уваги, що позивач народився 07 вересня 1995 року, то в момент укладення договору, 25 вересня 2013 року, йому виповнилось вісімнадцять років, тобто він мав повну цивільну дієздатність (а. с. 51, 64).

Тому посилання позивача на те, що укладення спірного кредитного договору ним було за межами його дієздатності у звязку з недосягненням вісімнадцятирічного віку не відповідає дійсності.

На підтвердження тієї обставини, що банк змусив позивача укласти кредитний договір, ОСОБА_3 усупереч ст. 81 ЦПК України належних та допустимих засобів доказування не надав.

Крім того ці доводи спростовуються також і тим, що позивач добровільно користувався кредитною картою, розпоряджаючись коштами, що на ній були на власний розсуд і здійснював погашення заборгованості за кредитним договором.

Тому підстави для визнання кредитного договору, про який йшла мова вище, недійсним у даному випадку відсутні, оскільки він укладений з дотриманням вимог закону.

Разом з тим, колегія суддів ураховує і те, що у позовній заяві ОСОБА_3 просив визнати недійсним саме договір № 290201 від 21 липня 2014 року, укладений між ним та ПАТ «КБ "ПриватБанк".

Утім у листі від 29 листопада 2016 року № 16.0.0.1-09/ ПАТ КБ "ПриватБанк" повідомило, що між ним та ОСОБА_3 укладався лише договір від 25 вересня 2013 року, про що останнім було надано відповідні письмові докази, договір №290201 від 21 липня 2014 року не укладався (а. с. 87).

Матеріали справи також не містять такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У відповідності з ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

З огляду на викладене, агентський договір від 03 вересня 2013 року №ПБ-КА-10-2013 було також укладено відповідно до чинного законодавства.

Окрім цього, з листа ТОВ «КредитЕкспрес ОСОБА_4Бл.Сі» №КЕ-11/10-2 від 11 жовтня 2016 року слідує, що 29 березня 2016 року товариство припинило всі юридичні дії, спрямовані на сприяння погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ "ПриватБанк", у зв'язку з повною оплатою боргу та відзивом справи з реєстру банку (а. с. 57).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржена ухвала постановлена з дотриманням вимог закону, тому її на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України слід залишити без змін.

За таких умов, суд першої інстанції, повно і всебічно зясувавши обставини справи, права і обовязки сторін, перевіривши їхні доводи і заперечення, ухвалив рішення суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміні чи скасування оскарженого рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього часу на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Гловуючий - ОСОБА_2

Судді: Т. А. Левченко

ОСОБА_5