"07" листопада 2018 р.
Справа № 642/6954/16-ц
2/642/85/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретарів Канаєвої К.М., Бондаренко В.П.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

3-ї особи ОСОБА_4

представників 3-ї особи ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, 3-я особа ОСОБА_4, про скасування розрахунку заборгованості по аліментам та зобовязання зробити розрахунок заборгованості по аліментам з урахуванням фактичного доходу отриманого в період з 2003р. по 2013р.,

ВСТАНОВИВ :

02.11.2016р. представник позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом, в якому просив скасувати розрахунок заборгованості по аліментам №19743/20-30 від 20.10.2016р. виданий державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Х/о в ході примусового виконання виконавчого листа №2-1482 від 22.08.2002р. та зобовязати відповідача зробити вірний розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_7 з врахуванням його фактичного доходу, отриманого в період з 2003р. по 2013р.

Позовні вимоги мотивував тим, що 17.10.2016р. ОСОБА_7 звернувся до начальника ОСОБА_9 відділу державної виконавчої служби міста Харків ГТУЮ у Харківській області з заявою про видачу розраху по заборгованості зі сплати аліментів для її самостійного погашення. Вищевизначений розрахунок позивачем отримано не було, на його заяві державним виконавцем Ленінського ВДВС ГТУЮ у Х/О було проставлено лише загальну суму боргу у розмірі 78 380,31грн. та надано відповідні реквізити для сплати зазначеної заборгованості.19.10.2016р. ОСОБА_7 відповідно до квитанції ПАТ «Приват Банк» сплатив вище визначену суму боргу. 20.10.2016 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ГТУЮ у Х/О ОСОБА_10 ОСОБА_7 було надано розрахунок заборгованості по аліментам № 19743/20 - 30 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-1482 від 22.08.2002р. виданого Ленінським районним судом м. Харкова. У відповідності до вищевизначеного розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_7 станом на 01.07.2016р. має заборгованість перед ОСОБА_4 у розмірі 78 380,31 грн. Тобто державним виконавцем Ленінського ВДВС ГТУЮ у Х/О було встановлено, що ОСОБА_7 (боржник) повинен сплатити за вищевказаний період: 93 623,87 грн; боржником, сплачено: 15 243,56 грн; борг: 93 623,87 - 15 243,56 = 78 380,31грн. ОСОБА_7 не погоджуючись із висновками розрахунку заборгованості по аліментам посилався на те, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу форма ОК - 5 виданою Пенсійним фондом України ОСОБА_7 отримував заробітну плату в період починаючи з 2003р. по 2013р. від наступних підприємств: ДП «ВІММ - БІЛЛЬ - ДАНН»; Харківська філія ДП «ВІММ - БІЛЛЬ - ДАНН»; ТОВ «АРИОЛ»; ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «САНТА - ВІТА»;ТОВ «ДІСКУС УКРАЇНА». Жодного доходу від вище визначених підприємств з яких, відповідно до постанови про стягнення аліментів від 22.05.2002р. виданої Ленінським районним судом м. Харкова, повинно бути здійснено стягнення у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, державним виконавцем Ленінського ВДВС ГТУЮ у Х/О до розрахунку заборгованості не було включено, а тому яким чином розрахована забопргованість незрозуміло.

Позивач в судове засідання не зявився надав письмові пояснення в яких зазначив, що після уходу з сімї він залишив там все своє майно, на вихідні забирав дитину до себе та проводив з нею весь день. Виконавчий лист датований 2002р. потрапив до бухгалтерії підприємства лише у 2003р., хоча він за цей час добровільно сплачував аліменти в розмірі 250-300 грн., покупав дитині одяг, ігрову приставку та продукти харчування. З 2005р. він не працював і самостійно пересилав аліменти ОСОБА_4 Він частково сплачував витрати на тренування сина, спортивний одяг та перебування у спортивних таборах, купував сину у 2007р. велосипед. З 2009 р. він з сином та його молодшим братом приїжджали до бабусі, де тиждень проживали, також він купував сину ліжко і одяг для тренувань. У 2010р. він з сином та його молодшим братом ходив до палацу спорту ХПІ де навчав грі в теніс, а у 2011р. виїжджав на три дні з сином до моря і надавав 1600 грн. ОСОБА_4 для оздоровлення Дмитра у м.Одеса, купував планшет та зимовий одяг, брав дитину на футбольні матчі. У 2012р. він з сином був на параді з нагоди 9 травня, в подальшому - на футбольному матчі, а в літку надав ОСОБА_4 1700 грн. на оздоровлення дитини в таборі, в обмін на розписку, що претензій на момент 2012р. ОСОБА_4 не має. Також на день народження у 2012р. він подарував сину компютер, а у 2013р. - гроші в розмірі 2000 грн. та на протязі 2014-2015р.р. він з сином відвідували інші культурно масові заходи. Також в 2015р. він сплатив 800 грн. за підручники англійської мови в рахунок аліментів, 2400 грн. - на оздоровлення та купив пуховик за 2900 грн. В 2016р. на день народження син вимагав купити йому новий компютер, однак за відсутності коштів він подарував синові 3000грн., в грудні віддавав аліменти в розмірі 750 грн., а в січні 2017р. - 900 грн. передав через сина.

Представник позивача позов підтримала та зазначила, що на момент складання оскарженого розрахунку заборгованості по аліментам не існувало, оскільки позивачем було здійснено всі відповідні платежі. Наполягала саме на задоволенні позовних вимог до міжрайонного ВДВС.

Представник Міжрайонного відділу ДВС позов не визнала та зазначила, що після надання документів про всі доходи боржника було проведено відповідний перерахунок 07.01.2018р., а тому відсутній предмет позову.

3-я особа ОСОБА_4 щодо позову покладалась на розсуд суду, зазначила що державним виконавцем складено новий розрахунок в 2018р. з яким вона згодна. Вказаний розрахунок було оскаржено до адміністративного суду, однак ухвалою від 20.07.2018р. вказаний позов залишено без розгляду.

Представник 3-ї особи ОСОБА_5 позов не визнала та в своїх поясненнях зазначила що оскаржуваний розрахунок заборгованості по аліментам складено відповідно до норм законодавства України. Крім того, розмір заборгованості визначено не на момент складення розрахунку, а станом на 01 липня 2016 року. В матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація про місце роботи боржника, починаючи з березня 2004 року. До цього періоду ОСОБА_4 отримувала від боржника повідомлення про прості перекази від ХФ ДП «Вімм-Білль-Дамм», починаючи з липня 2004 року та до 06.06.2006 року отримувала грошові перекази від ОСОБА_7, які робилися ним особисто. Таким чином слід вважати, що з березня 2004 року боржник не працює, та до 06.06.2006 року включно аліменти сплачував самостійно. Про факт наявності виконавчого провадження та необхідність сплачувати аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання своєї неповнолітньої дитини боржник - ОСОБА_7 весь цей час знав, та не намагався надати відомості про свої доходи з вказаного часу по день складання розрахунку заборгованості по аліментам, незважаючи на відповідні виклики та запити державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ. Згідно положень ч. 1 та 3 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Крім того, відомості про застраховану особу - ОСОБА_7, нібито видані Управлінням пенсійного фонду 18.10.2016 року та надані позивачем на підтвердження отримання заробітної платні у період з 2003 по 2013 рік належним чином не завірені (немає печатки установи) та не є офіційним підтвердженням доходу боржника, а тому такий доказ не може бути прийнято судом як належний та допустимий. Звертала увагу на той факт, що 19.10.2016 року позивачем було у повному обсязі (78 380, 31 грн.) сплачено суму боргу на користь стягувача - ОСОБА_4 Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1215 Цивільного Кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тому не зрозуміло, з якою метою позивач оскаржує цей розрахунок, адже суму боргу ним фактично визнано повним його погашенням.

Представник 3-ї особи ОСОБА_6 позов не визнала.

Ухвалою суду від 06.11.2018р. замінено відповідача ОСОБА_9 ВДВС ГТУЮ у Х/О на Міжрайонний відділ ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області та змінено процесуальний статус ОСОБА_4 з зацікавленої особи на третю особу. Також ухвалою суду від 06.11.2018р. відмовлено у задоволенні клопотання про призначення по справі судово-економічної експертизи.

Заслухавши доводи представника позивача представника відповідача, та 3-ї особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового, або майнового права та інтересу.

Частиною другою ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

ЦК України та інші закони можуть встановлювати для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, ст.18 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Отже виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд, та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним з засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який згідно ст.ст.74, 82 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом VІІ ЦПК України обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до розяснень, що містяться в п.п.1,3,4 ч.1, п.7, п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» при розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями ст.55 Конституції України ( 254к/96-ВР ), ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 4 листопада 1950 р. ( 995_004 ); ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), Закону N 202/98-ВР ( 202/98-ВР ), Закону N 606-XIV ( 606-14 ), гл. 31-Г Цивільного процесуального кодексу України ( 1502-06 ) (далі - ЦПК), іншого законодавства, яким врегульовано ці питання. Скарги, заяви, подання мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК ( 1501-06, 1502-06, 1503-06 ) та містити відомості, перелічені в пунктах 3 - 5 ч.3 ст.85 Закону N 606-XIV ( 606-14 ). За змістом ст.98 ЦПК ( 1501-06 ) учасник виконавчого провадження який звернувся до суду зі скаргою, заявою (поданням), бере участь у їх розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується зазначене звернення, - як заінтересовані особи. За результатами розгляду скарги загальний суд постановляє рішення, які мають відповідати вимогам відповідно статей 202, 203, 248-24 ЦПК ( 1502-06 ). Заяви, подання учасників виконавчого провадження вирішуються загальним судом мотивованою ухвалою відповідно до вимог статей 232 - 234 ЦПК ( 1502-06 ) Виходячи зі змісту ст. 248-24 ЦПК ( 1502-06 ) у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом N 606-XIV ( 606-14 ) можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених ст.35 Закону N 606-XIV), проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом або скоротити його (ч. 3 ст. 36 Закону N 606-XIV). Судам необхідно враховувати, що розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати виходячи з правил ст.74 Закону N 606-XIV ( 606-14 ), відповідних норм сімейного законодавства, а також постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. N 146 ( 146-93-п (з наступними змінами) "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб". При цьому він не може вирішувати питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем Ленінського ВДВС ГТУЮ у Х/О, правонаступником якого є Міжрайонний відділ ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області 20.10.2016р. за №19743/20-30 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1482 виданого 22.08.2002р. Ленінським районним судом м.Харкова про стягнення аліментів з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно до повноліття дитини складено розрахунок заборгованості по аліментам, яка станом на 01.07.2016р. складала 78 380,31 грн.

02.11.2016р. ОСОБА_7 звернувся з позовом до Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області, який є правонаступником ОСОБА_9 ВДВС ГТУЮ у Харківській області, в якому просив скасувати розрахунок заборгованості по аліментам № 19743/20 - 30 від 20.10.2016 року виданого державним виконавцем Ленінського ВДВС ГТУЮ у Харківській області в ході примусового виконання виконавчого листа №2-1482 від 22.08.2002р. виданого Ленінським районним судом м.Харкова зобов'язавши державну виконавчу службу ОСОБА_9 відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області зробити розрахунок заборгованості боржника по аліментам ОСОБА_7 з урахуванням фактичного доходу отриманого в період з 2003р. по 2013р.

Суд проаналізувавши положення вищевказаного законодавства та враховуючи наведені розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003р. зазначає, що право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню й меті судового розгляду є обовязком суду, який має ухвалювати рішення у справі в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручі до уваги, як можливість у той чи іншій спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього) так і необхідність подальшого виконання ухваленого судом рішення.

Оскільки ст.ст.74, 82 Закону України «Про виконавче провадження» та розділ VІІ ЦПК України встановлюють для захисту прав при проведенні виконавчих дій спеціальні способи захисту прав, це означає, що належним способом захисту прав у такому разі є звернення зі скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця, що виникають із відносин щодо примусового виконання рішення, а не звернення з позовом до Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області, як до юридичної особи.

Крім того, вимога про скасування розрахунку заборгованості суперечить вказаному вище законодавству, яке не передбачає такого способу захисту прав позивача, на що вказують також наведені в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003р., про те, що суд не вправі зобовязувати до вчинення тих дій, які згідно з Законом №606-ХІV можуть здійснюватися лише державним виконавцем, або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Таким чином, обраний позивачем ОСОБА_7 спосіб захисту своїх інтересів не передбачений нормами чинного законодавства, і є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 141, 211, 259, 263, 264, 273 ЦПК України ст.ст.74, 82 Закону України «Про виконавче провадження» та розділ VІІ ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_7 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, 3-я особа ОСОБА_4, про скасування розрахунку заборгованості по аліментам та зобовязання зробити розрахунок заборгованості по аліментам з урахуванням фактичного доходу отриманого в період з 2003р. по 2013р. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено: 07 листопада 2018р.

Суддя Л.Г. Проценко