Ухвала

Іменем України

31 січня 2018 року

м. Київ

справа № 711/3681/15-ц

провадження № 61-3361 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Жанна Вікторівна, про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ВінніченкоЖанна Вікторівна, про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з жовтня 1988 року до лютого 1995 року вона та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі. У період із 21 лютого 2007 року до 19 березня 2015 року вони проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, факт чого було встановлено рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2015 року. 06 березня 2007 року ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним і ОСОБА_9 23 квітня 2010 року та 19 березня 2012 року ОСОБА_6 на підставі договорів дарування подарував ОСОБА_7 зазначену квартиру (по Ѕ частині квартири згідно з кожним договором). Ураховуючи те, що спірне житло було придбане ОСОБА_6 під час проживання їх однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_4 просила визнати вищевказану квартиру об'єктом права спільної сумісної власності її та відповідача, визнати недійсними договори дарування від 23 квітня 2010 року та 19 березня 2012 року, визнати за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири.

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 подав до суду зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 березня 2007 року він придбав у ОСОБА_9 зазначену квартиру, яку частинами у 2010 та 2012 роках без згоди та відома ОСОБА_4 подарував ОСОБА_7 Оскільки спірне майно було набуте за спільні кошти сім'ї (його та ОСОБА_4.), ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Визнано недійсними договори дарування часток спірної квартири від 23 квітня 2010 року та 19 березня 2012 року, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спірної квартири. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у задоволенні їхніх позовів.

22 січня 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що квартира була придбана в період спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому вона належала їм на праві спільної сумісної власності. Відповідач мав право відчужити ОСОБА_7 лише належну йому половину спірного житла. Крім того, заявник посилається на недобросовісність дій відповідачів при укладенні договорів дарування, зокрема на те, що їм обом було відомо про права ОСОБА_4 на квартиру.

За поданою касаційною скаргою відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_4 і ОСОБА_6, апеляційний суд, вірно застосувавши положення статей 60, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 203, 215, 216, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із недоведеності факту того, що приймаючи у дар квартиру за вищезазначеними договорами дарування, ОСОБА_7 діяла недобросовісно, оскільки вона насправді не була обізнана про права ОСОБА_4 на спірне майно.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини другої статті 65 СК України та частини другої статті 369 ЦК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно із частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Згідно з умовами договорів дарування ОСОБА_6 було зазначено, що квартира є його особистою власністю, придбана ним після розірвання шлюбу та будь-які права третіх осіб щодо неї відсутні.

Рішення апеляційного суду, яким було встановлено факт спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період із 21 лютого 2007 року по 19 березня 2015 року, ухвалене після укладення договорів дарування.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що при укладенні договорів дарування ОСОБА_7 не знала про наявність прав щодо спірної квартири у ОСОБА_4, тому в її діях відсутні ознаки недобросовісності.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-1587 цс 16.

При ухваленні оскаржуваного рішення апеляційним судом були враховані висновки та мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, які відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України (у редакції 2004 року) є обов'язковими при новому судовому розгляді справи.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з вищезазначеною ухвалою суду касаційної інстанції від 20 вересня 2017 року, яка не є предметом перегляду в касаційному порядку.

Інші доводи заявника стосуються оцінки апеляційним судом показань свідка ОСОБА_7, проте відповідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на викладене правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга на оскаржуване рішення є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Жанна Вікторівна, про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко ЖаннаВікторівна, про визнання права власності на майно відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат