Справа № 346/4831/17
Провадження № 22-ц/4808/152/18
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н.В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

секретаря Бойчука Л.М.

з участю: представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 серпня 2018 року, ухваленого суддею Бирич Н.В.

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2, 24 жовтня 2017 року, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, яка є його матір'ю, просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1 та належить відповідачу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він у 1998 році після розірвання шлюбу повернувася проживати у вказану трьохкімнатну квартиру, яка належала його батькам і зареєстрований у квартирі з 1999 року, де і проживав разом з матір'ю.

27.09.2017 року повернувшись з роботи додому попасти в квартиру не зміг. Виявив, що замок у вхідних дверях замінений, тому відкрити їх було неможливо. Свої особисті речі побачив біля вхідних дверей квартири, дзвонив та стукав у двері, однак, в квартиру його ніхто не впустив, тому змушений був викликати працівників поліції. Після приїзду поліції мати ОСОБА_3 відкрила вхідні двері та пояснила, що впускати його до квартири не буде. Працівники поліції порадили йому знайти тимчасове житло для проживання та звернутися до суду з відповідним позовом. Зазначав, що не має можливості попасти в квартиру і користуватися даним житлом, що є порушенням його прав. В добровільному порядку спір з відповідачем вирішити не вдалося.

ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов про виселення сина ОСОБА_2 із даної квартири без надання іншого житла шляхом зняття його з реєстрації місця проживання. Не заперечує, що з 1999 року син проживає у квартирі, однак є її єдиним власником. З часом відносини між ними погіршилися, син постійно вчиняє конфлікти, під час яких ображає її, погрожує фізичною розправою, виносить цінні речі з квартири та гаражу, які обмінює на алкоголь.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 серпня 2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його вимог.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд неповно з'ясував обставини справи, його висновки не відповідають обставинам справи.

Суд залишив поза увагою подані письмові докази, які свідчать про відсутність у нього можливості користуватися спірним житлом, а саме: довідку Коломийського відділу поліції, де зазначено, що він дійсно звертався із заявою з приводу кофлікту з матір'ю, який мав місце 27.09.2017 року; висновок Коломийського відділу поліції, в якому наголошено, що ОСОБА_3 було винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї в майбутньому.

Суд з порушенням вимог закону дійшов висновку, що ним не надано доказів про порушення права на користування квартирою, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також суд не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які пояснили, що дійсно, 27.09.2017 року, його речі стояли біля вхідних дверей квартири в коридорі на сходовій клітці, він не міг відкрити вхідні двері до квартири, чекав на працівників поліції.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає перевірці апеляційним судом в межах доводів апеляційної скарги, тобто в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення.

Рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення не оскаржується, тому апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що його право не порушено, оскільки будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про відсутність у позивача права користування спірною квартирою, суду не надано.

Однак, колегія суддів вважає, що такий висновок суду є передчасним та зробленим при неповному з'ясуванні обставин, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування у оскаржуваній частині і ухвалення нового судового рішення у цій частині позову.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.10.2015 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В., зареєстрованого в реєстрі та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.28, 29).

Відповідно до відмітки в паспорті громадянина України серії НОМЕР_1, виданого 16.04.1997 року Коломийським МВ УМВС в Івано-Франківській області на ім'я ОСОБА_2, місце проживання останнього зареєстровано АДРЕСА_2 з 15.04.1999 року (а.с. 5).

Відповідно до довідки №101 житлово-будівельного кооперативу №2 від 11.10.2017 року до складу сімї (зареєстрованих) в АДРЕСА_3 входять: ОСОБА_3 - уповноважений власник, ОСОБА_2 - син (а.с.6).

Згідно із ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним у приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

ОСОБА_2 є членом сім'ї власника житла - ОСОБА_3, тому на підставі вищевказаних норм матеріального права має право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та належить на праві власності.

Висновок суду про те, що право позивача не порушено, оскільки будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про відсутність у позивача права користування спірною квартирою, суду не надано, є помилковим.

Апеляційним судом встановлено, що 12.10.2017 року за результатами перевірки заяви ОСОБА_2 начальником Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області затверджено висновок по матеріалах ЄО №9833 від 27.09.2017 року(а.с.16), у якому встановлено, що 27.09.2017 року приблизно о 17.00 год. у АДРЕСА_5, ОСОБА_3, перебуваючи у неприязних відносинах із своїм сином ОСОБА_2, не відчиняла йому двері квартири та не впускала його у житло, де він зареєстрований, при цьому винесла його речі на коридор, оскільки не бажає з ним проживати. Також у даному висновку встановлено, що опитана ОСОБА_3 пояснила, що її син ОСОБА_2 зареєстрований у її квартирі та тривалий час там проживав, вона не бажає, щоб він з нею проживав, через те, що він вчиняє конфлікти. Окрім цього, підтвердила, що 27.09.2017 вона не впускала сина ОСОБА_2 у квартиру через можливість виникнення чергових конфліктів, а також через те, що боїться його. Також даним висновком встановлено, що опитаний ОСОБА_2 пояснив, що його матір ОСОБА_3 після перенесення оперативного втручання медиками ставиться до нього агресивно, провокує на конфлікти. 27.09.2017, коли прийшов до квартири, то не зміг відчинити вхідні двері у зв'язку із заміною замка. Його матір ОСОБА_3 відмовилась відчиняти двері квартири та впускати його.

Згідно із даним висновком ОСОБА_3 було винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства в сімї в майбутньому (а.с.56).

Судом першої інстанції також допитано свідків, які підтвердили викладені позивачем обставини неможливості користуватись житлом.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що 27.09.2017 передзвонила сусідка, вона підійшла на сходи в будинку, там стояли речі позивача, позивач чекав на поліцію, позивач не зміг відкрити двері в квартиру, де проживав, перед тим ОСОБА_3 хотіла виписати сина з квартири.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що позивач є сусідом, йому відомо, що позивача з квартири вигнала його матір ОСОБА_3, матір довго йому не відкривала двері, його всі речі були викинуті на коридор.

Суд залишив поза увагою вказані письмові докази та пояснення свідків, які свідчать про відсутність у позивача можливості користуватися спірною квартирою.

Крім того, обгрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви про виселення, ОСОБА_3 зазначила, що не допускає сина ОСОБА_2 у квартиру (а.с.24), тобто чинить йому перешкоди у праві користування квартирою.

Згідно зі стеттею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

Колегія суддів вважає, що зазначеними належними та допустимими доказами, наданими суду першої інстанції, підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 чинить позивачу ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірною квартирою (не впускає позивача у квартиру, не відчиняє двері), через що він позбавлений можливості користуватися квартирою та проживати у ній, яка є його житлом, а висновки суду першої інстанції, що право позивача не порушено, оскільки будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про відсутність у позивача права користування спірною квартирою, суду не надано, не відповідає обставинам справи.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що право позивача є порушеним і підгягає судовому захисту шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно зі статтею 15 ЦК України суб'єктивне право має бути захищено в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи вищенаведене, первісний позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку в частині відмови у задоволенні первісного позову, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення.

В решті рішення суду учасниками справи не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 серпня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, поспорт НОМЕР_1, виданий 16 квітня 1997 року Коломийським МВ УМВС в Івано-Франківській області, у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, Івано-Франківська область.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2018 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта