ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/78/18 Справа № 182/6720/17 Суддя у 1-й інстанції - Тихомирова І.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/6720/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Суспільно-політичне видання газети "Громадська сила Нікополь",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року, яке ухвалене суддею Тимомировим І.В. о 10 годині 10 хвилин у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Суспільно-політичного видання газети "Громадська сила Нікополь" про захист честі, гідності та ділової репутаці.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є Верховним отаманом Всеукраїнської Козацької громади (общини) корінного, суверенного народу України «Координаційна Рада козацького руху».

ІНФОРМАЦІЯ_1 в газеті «Громадська сила Нікополь» за НОМЕР_1 було надруковано та розповсюджено у кількості 5400 екземплярів статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2».

В статті її автор зазначає наступне (мовою оригіналу):

Абз. 5 «среди них числится казачество КРК под руководством известного сепаратиста ОСОБА_1. Именно этот человек в свое время притащил в Никополь атамана ОСОБА_2, того самого, казаки которого воевали на Донбассе и убивали защитников Украины»;

Абз. 6 «К слову именно ОСОБА_1. еще лет 15 назад загорелся идеей создания общественного наблюдательного совета над городской властью, только цели были нечисты - залезть в бюджетное корыто и, не вкладывая ни копейки, черпать из него блага, еще тогда ОСОБА_1. начал создавать действующую схему. На ней завязано уже более 40 общественных организаций.» «при таком раскладе сепаратистские казацкие организации в Никополе (расположенном в Днепропетровской области, которая соседствует с ДНР) получают абсолютное большинство и диктуют свои условия как городской власти так и всему городу. А это уже пахнет сдачей города сепаратистам - не сегодня, так завтра»

Абз. 9 «и судя по их действиям, единственная их задача - всунуть свои пятки в городской бюджет».

Оскільки позивач є публічною особою, Верховним отаманом Всеукраїнської Козацької громади (общини) корінного, суверенного народу України «Координаційна Рада козацького руху», то його гідність, честь, ділова репутація має дуже велике значення. Поширена інформація є дуже принизливою, такою що не відповідає дійсності, завдає йому непоправної шкоди, як публічній особі. Зазначена інформація є негативною для нього та є наклепом. Крім того зазначає, що інформація поширена без попередньої згоди та є конфіденційною інформацією.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати недостовірними, такими що не відповідають дійсності, порушують його права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію, відомості, які опубліковані в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Громадська сила Нікополь» за НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати наклепом дії газети «Громадська сила Нікополь» з виготовлення та поширення інформації у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Громадська сила Нікополь» за НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язати газету «Громадська сила Нікополь» спростувати відомості, поширені в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Громадська сила Нікополь» за НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 у спосіб найближчий до способу поширення, шляхом публікації офіційного вибачення керівника газети та автора статті про те, що поширена інформація є така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію публічної особи козацького діяча та спростувати розповсюджену інформацію в статті «Об активістах патріотах і сепаратистах» в газеті «Громадська сила Нікополь» за НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 не пізніше 15 днів після набрання рішення законної сили, стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач Суспільно-політичне видання газета "Громадська сила Нікополь" не надавало до суду відзив на позовну заяву, що, на думку позивача, свідчить про повну згоду останнього з вимогами позовної заяви. Позивач вважає, що суд не надав належної оцінки його доводам щодо наявності в статті обвинувачень позивача в сепаратизмі та кримінальному злочині, що не відповідає дійсності та є припущеннями. Також, судом не було враховано ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.02.2018 року про зобов'язання Нікопольського прокурора місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області внести заяву ОСОБА_1 від 18.01.2018 року до ЄРДР та розпочати досудове розслідування. Крім того, позивач вважає, що судом було проігноровано рішення Конституційного суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Представник відповідача Суспільно-політичного видання газети "Громадська сила Нікополь", будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надавши суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, що (у відповідності до ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 є Верховним отаманом Всеукраїнської Козацької громади (общини) корінного, суверенного народу України «Координаційна Рада козацького руху».

ІНФОРМАЦІЯ_1 в газеті «Громадська сила Нікополь» за НОМЕР_1 було надруковано та розповсюджено у кількості 5400 екземплярів статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2».

В статті її автор зазначає наступне (мовою оригіналу):

Абз. 5 «среди них числится казачество КРК под руководством известного сепаратиста ОСОБА_1. Именно этот человек в свое время притащил в Никополь атамана ОСОБА_2, того самого, казаки которого воевали на Донбассе и убивали защитников Украины»;

Абз. 6 «К слову именно ОСОБА_1. еще лет 15 назад загорелся идеей создания общественного наблюдательного совета над городской властью, только цели были нечисты - залезть в бюджетное корыто и, не вкладывая ни копейки, черпать из него блага, еще тогда ОСОБА_1. начал создавать действующую схему. На ней завязано уже более 40 общественных организаций.» «при таком раскладе сепаратистские казацкие организации в Никополе (расположенном в Днепропетровской области, которая соседствует с ДНР) получают абсолютное большинство и диктуют свои условия как городской власти так и всему городу. А это уже пахнет сдачей города сепаратистам - не сегодня, так завтра»

Абз. 9 «и судя по их действиям, единственная их задача - всунуть свои пятки в городской бюджет». (а.с. 10-12, 93-94)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, враховуючи його статус публічної особи, на час виходу статті у друк, повинен був усвідомлювати, що його дії знаходяться під ретельною призмою громадської критики, а тому межі допустимої інформації щодо нього можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст. 299 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом указаної норми негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як роз'яснено у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростуванню підлягає лише інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 08 липня 1986 року та "Українська прес-група проти України" від 29 березня 2005 року.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач відноситься до кола публічних осіб, а відтак питання як його репутації так і приватного життя викликають суспільний інтерес.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. 4 п. 21 своєї Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Окрім того, Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказувала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Рішення Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі "Бодрожич та Вуіїн проти Сербії" зазначає, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї "інформації" чи "ідей", які "приємно" отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи "роблять себе відкритими" для "публічної перевірки" тоді, коли виступають на "арену публічних дебатів".

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції врахував, що вказані вище висловлювання відповідача, викладені у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», є оціночним судженням, критикою позивача як публічної особи, а тому ця інформація не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowskiv.Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33,ECHR1999-I) при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо свободи вираження поглядів.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.02.2018 року про зобов'язання Нікопольського прокурора місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області внести заяву ОСОБА_1 від 18.01.2018 року до ЄРДР та розпочати досудове розслідування, та рішення Конституційного суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 року, колегією суддів не приймаються до ваги, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки сам по собі факт зобов'язання Нікопольського прокурора місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області внести заяву ОСОБА_1 від 18.01.2018 року до ЄРДР та розпочати досудове розслідування не спростовує вищевикладене, а рішенням Конституційного суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положенням статті 62 Конституції України про те, що "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом" та не має правового значення для вирішення даного спору.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: