Провадження №22-ц/772/209/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач :Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2018 рокуСправа № 127/7621/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії:

головуючого: Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Оніщука В.В., Сала Т.Б.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

третя особа: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліна Олександрівна,

третя особа: комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року, ухваленого у складі судді Волошина С.В. о 17:23 год. у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1. Іншими співвласниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_6

У 2006 році ОСОБА_3 самовільно, без належних дозволів та погодження з іншими співвласниками, здійснила прибудову та надбудову до своєї частини будинковолодіння, правомірність здійснення якої була предметом розгляду різних судових інстанцій.

Так, 14 жовтня 2008 року рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 3 лютого 2009 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на самовільно збудовані надбудову та прибудову. Ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року вищевказані судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач зазначав, що самочинне спорудження відповідачем прибудов та надбудов порушує його право на безпечне користування своєю часткою будинковолодіння, оскільки вказані об?єкти посилили навантаження на спільний фундамент, що призвело до пошкодження його частини будинку.

З інформаційної довідки Вінницької міської ради від 27 березня 2017 року він дізнався, що ОСОБА_4 є власником 19/100 частки житлового будинку з прибудовою, надбудовою, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Право власності на це майно відповідач набув на підставі договору дарування № 927 від 19 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О.

Посилаючись на те, що згідно з договором купівлі - продажу частини будинку від 30 травня 2000 року, ОСОБА_3 набула у власність у ОСОБА_8 19/100 часток будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд без прибудови і надбудови, а на даний час на підставі скасованих рішень судів першої та апеляційної інстанції від 14 серпня 2008 року та 3 лютого 2009 року, відповідно, зареєструвала своє право власності на 19/100 часток будинковолодіння уже з самочинно спорудженими прибудовами та надбудовами, самочинність спорудження яких встановлено ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір дарування від 19 травня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. за реєстровим № 927.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, що застосовані відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року у справі № 127/7621/17 у виді накладення арешту на 19/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, прибудовами та надбудовами під АДРЕСА_1, та (згідно ухвали) належить на праві власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивача на користування своєю частиною будинковолодіння укладеним договором дарування не порушено, позивачем не доведено підстав визнання оспорюваного договору недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи не було враховано, що ОСОБА_3 незаконно зареєструвала право власності на об?єкти самочинного будівництва, а відтак, були відсутні правові підстави для відчуження частини будинковолодіння з такими об?єктами, у тому числі за договором дарування від 19 травня 2011 року, що свідчить про його удаваність.

Крім того, заявник посилався на неправильне визначення судом предмета спору у даній справі, а також на ігнорування його клопотань щодо витребування судом доказів, необхідних для всебічного дослідження обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Путілін Є.В., який представляє інтереси відповідачів, указував на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим. Зокрема, з посиланням на статті 203, 628 ЦК України зазначав, що сторони під час укладення спірного договору дарування досягли згоди щодо істотних умов, у тому числі щодо предмета договору.

Також указував на відсутність порушень прав позивача на володіння, користування та розпорядження його частиною будинку, внаслідок дій ОСОБА_3 з приводу самочинного будівництва прибудови та надбудови, які встановлені рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 7 лютого 2012 року, щодо відсутності причинного зв'язку між пошкодженнями частини будинку позивача та здійсненим ОСОБА_3 будівництвом.

Окрім цього зазначав, що підстава звернення позивача до суду з вимогами про визнання договору дарування недійсним - це ухвала Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року, якою скасовані судові рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинне будівництво. Однак позивач не врахував, що зазначеним судовим рішенням не встановлено порушеного права ОСОБА_2 та наявність підстав для оскарження договору дарування від 19 травня 2011 року.

Доводи позивача про удаваність правочину є також безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів в розумінні процесуального закону ОСОБА_2 не надав, як не надав і доказів порушення його прав.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Адвокат Путілін Є.В. проти апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися, перевіривши матеріали справи, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року таким вимогам закону відповідає.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 3/5 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу частини будинку від 30 травня 2000 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, остання купила 19/100 частини будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1. На земельній ділянці розташовано будинок «А» з прибудовою, цегляний, житловою площею 101,2 м2, 1958 року побудови. Указаний договір посвідчено 20 травня 2000 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Селезньовою Г.В., реєстровий № 1785 (а.с.31).

Згідно з договором дарування від 19 травня 2011 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла дарунок - 19/100 часток житлового будинку з прибудовами, надбудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 що належать дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. 2 березня 2011 року за реєстром № 370, зареєстрований КП «ВМБТІ» 6 квітня 2011 року.

Житлова площа вищезазначеної нерухомості - 124, 9 м2, загальна площа - 182,0 м2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначив, що відповідачем ОСОБА_3 усупереч закону набуто у власність прибудови та надбудови до будинковолодіння, оскільки незаконність їх здійснення встановлена ухвалою Верховного суду України від 11 серпня 2010 року. Указані об'єкти самочинного будівництва були предметом договорів дарування між відповідачами, зокрема, й предметом оспорюваного правочину, що свідчить про його удаваність. Крім того, самочинне спорудження прибудов та надбудов порушує його право на безпечне користування своєю часткою будинковолодіння, оскільки самовільно споруджені об'єкти посилили навантаження на спільний фундамент, що призвело до пошкодження будинку.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи) позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану.

Проте позивачем не наведено будь - яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладеного договору, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Натомість, сторони під час укладення спірного договору дарування досягли згоди щодо усіх істотних його умов.

Ураховуючи, що при укладенні правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) відповідає їх внутрішній волі, а позивач не довів, що укладений правочин є удаваним, який спрямований на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином, то доводи апеляційної скарги про удаваність правочину є безпідставними.

З матеріалів справи слідує та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 звертався в суд з позовом до ОСОБА_3 про знесення самочинної надбудови та приведення будівлі в попередній стан, стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди.

При розгляді зазначеної справи досліджувалися причини виникнення пошкоджень в належній позивачу частині будинку та встановлено відсутність причинного зв'язку між проведеним ОСОБА_3 самочинним будівництвом на наявними пошкодженнями.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Апеляційний суд не приймає до уваги також доводи заявника щодо неправильного визначення судом предмета позову з огляду на те, що позивач як на підставу для визнання недійсним договору дарування посилався, зокрема, на порушення права користування належною йому часткою домоволодіння проведеним відповідачем самочинним будівництвом.

Відсутність порушень таких прав позивача встановлена рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 7 лютого 2012 року, яке має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, а встановлені судом обставини є такими, що не підлягають доказуванню.

Безпідставними є доводи позивача про те, що ОСОБА_3 незаконно зареєструвала право власності на об?єкти самочинного будівництва, а відтак, були відсутні правові підстави для відчуження частини будинковолодіння з такими об?єктами, у тому числі за договором дарування від 19 травня 2011 року, оскільки з матеріалів інвентарної справи (а.с.274) слідує, що право власності на будинок з прибудовами, надбудовою та господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 було зареєстроване 30 травня 2009 року, реєстраційний номер 27420872 (а.с.274 матеріали інвентаризаційної справи). Це свідоцтво не скасовано, а відтак власник нерухомого майна мав право розпорядитися ним на свій власний розсуд. При цьому позивач не зазначив для приховання якого правочину був вчинений відповідачами договір дарування.

Натомість, підстава звернення позивача до суду з вимогами про визнання договору дарування недійсним - це ухвала Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року, якою скасовані судові рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинне будівництво. Однак позивач не врахував, що зазначеним судовим рішенням не встановлено порушеного права ОСОБА_2 та наявність підстав для оскарження договору дарування від 19 травня 2011 року.

Разом з тим позивач не звертався до суду із позовом про скасування реєстрації прав власності на спірне нерухоме майно.

Також безпідставними є доводи заявника щодо необґрунтованої відмови суду у задоволенні клопотань про витребування доказів - матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору дарування від 22 червня 2017 року, оскільки такі докази не містять інформацію щодо предмета доказування.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на позивача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.В. Оніщук

Підпис Т.Б. Сало

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький