АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що після досягнення пенсійного віку 31 жовтня 2016 року він звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду в м. Дніпрі за призначенням пенсії, маючи при цьому серед інших документів і копію рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2», яким було визнано, що при притягненні до адміністративної відповідальності у справі № 3-1954/10 він 25 днів був позбавлений свободи та утримувався під вартою в психіатричній лікарні, у зв'язку із чим були порушені його права, а позбавлення волі було незаконним, а також справа про адміністративне правопорушення була закрита. Співробітником Пенсійного фонду позивачу було відмовлено у прийнятті документів та листом повідомлено, що його трудовий стаж складає 14 років 11 місяців 11 днів, таким чином для призначення пенсії не вистачає 19 днів трудового стажу. У подальшому 9 березня 2017 року після працевлаштування позивачу була призначена пенсія у розмірі 949 грн. Після направлення позивачем відповідного запиту до Міністерства юстиції України та направлення в.о. Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини листа на адресу відповідача разом із копією перекладу вищевказаного рішення керівник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області направив на адресу позивача лист від 21 квітня 2017 року № 10183/02/30, який позивач вважає незаконним у зв'язку із невиконанням вимог Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також у зв'язку із застосуванням відповідачем ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" замість ст. 58 зазначеного закону, вважаючи, що таким чином відповідач намагався заплутати позивача. Відповідач зобов'язаний був направити лист Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини до свого підрозділу, до повноважень якого входило виконання рішення Європейського суду з прав людини. При цьому відповідач перевищив свої повноваження, проявив бездіяльність та зашкодив виконанню рішення Європейського суду з прав людини, в результаті чого позивачу не була нарахована та виплачена пенсія більш ніж за півроку. Незаконними діями чи бездіяльністю відповідача спричинена матеріальна шкода позивачу у розмірі не отриманої пенсії за період з 19 серпня 2016 року по 9 березня 2017 року, що складає 6263,40 грн. Крім того, діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, для оцінки якої необхідно врахувати умисел відповідача на порушення пенсійних прав позивача; безуспішність та тривалість його зусиль по відновленню пенсійних прав; душевні, у тому числі інтелектуальні, страждання позивача. Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду у розмірі 2000 євро.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути на його користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі відповідно 6263,40 грн. та 2000 євро у національній валюті відповідно до курсу НБУ.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 звернувся до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини із заявою щодо інформування Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питань виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України (№2)», на що отримав відповідь від 31 березня 2017 року про направлення до зазначеного управління листа із копією автентичного перекладу вказаного рішення Європейського суду з прав людини.

Розглянувши вищевказане звернення ОСОБА_2 до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 21 квітня 2017 року повідомило позивача, що при призначенні йому пенсії з 9 березня 2017 року страховий стаж для обчислення пенсії становить 15 років 05 днів, а також що пільгове обчислення стажу в період перебування особи у психіатрично-лікувальному закладі чинним законодавством не передбачено, посилаючись при цьому на ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", якою передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Не погодившись з такими діями відповідача, ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним листа та стягнення матеріальної і моральної шкоди. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 серпня 2017 року визнано незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які виразилися у наданні ОСОБА_2 письмової відповіді від 21 квітня 2017 року за № 10183/02/30. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним листа та стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року указану постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені частиною 1 статті 1166 ЦК України. Аналогічна відповідальність наступає і за завдану моральну шкоду, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України.

Згідно із зазначеними нормами обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як зазначено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, від 31 березня 1995 року № 4 до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження спричинення відповідачем шкоди.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Позивач не надав суду доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції надав докази того, що відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача за період з 20.06.2016 року по 31.01.2018 року, змінено її розмір, нарахована та виплачена доплата в сумі 6 354,80 грн. Зазначена сума зарахована на рахунок позивача - 16.02.2018 року, профінансована - 20.02.2018 року.

Доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду не спростовують.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 147, п.3 розділом XII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 березня 2018 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна