Справа № 2-1256/11
Провадження № 22-ц/779/237/2018
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Тисменицького районного суду ухвалене суддею Струтинським Р.Р. 20 лютого 2012 року в м.Івано-Франківську,-

в с т а н о в и в:

27.09.2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13.11.2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1906/06-К18, за умовам якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13 000 грн. з оплатою процентів та кінцевим терміном повернення до 13.11.2009 року.

В порядку забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 між банком та ОСОБА_2 13.11.2006 року укладено договір поруки, згідно з яким поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором як солідарний боржник за кредитними зобов'язаннями позичальника.

Позичальник ОСОБА_5 належним чином не виконувала кредитних зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 09.09.2011 року за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 43 502,33 грн., з яких: 7300,50 грн. - тіло кредиту; 9555,0 грн. - комісія; 26 646,83 грн. пеня відповідно до п.6.1 кредитного договору.

Позивач просив суд стягнути у солідарному порядку з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 502,33 грн., а також 435,02 грн. - судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 20 лютого 2012 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 43 502,33 грн., а також 435,02 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи.

Представник поручителя ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення суду подано апеляційну скаргу, в якій представник апелянта посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесульного права.

ОСОБА_4 вказав, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, внаслідок чого не мала можливості подати клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент звернення позивача до суду із позовом, порука ОСОБА_3 вже була припиненою.

Так, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 5.1 договору поруки встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання за кредитним договором не заявив позовні вимоги до поручителя.

На момент укладення кредитного договору сторони обумовили сплату кредитних коштів місячними платежами. Через неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань банком було використане право на дострокове повернення всіх коштів, гарантоване статтею 1050 ЦК України та пунктом 6 кредитного договору.

У матеріалах справи є лист-претензія від 23.10.2008 року, адресована поручителю ОСОБА_2, в якій вказано, що їй як поручителю було направлено 18.06.2008 року рекомендованим листом вимогу про дострокове повернення у повному обсязі отриманих боржником коштів. Враховуючи дану обставину банком повторно вимагалось дострокового повернення всієї суми боргу.Таким чином, строк виконання основного зобов'язання банк змінив із 13.11.2009 року на 18.06.2008 року.

З огляду на зазначене, на думку сторони апелянта, з 18.06.2008 року підлягає обчисленню шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя.

Однак, з позовом до суду банк звернувся до поручителя лише у вересні 2011 року, коли порука вже була припиненою.

Крім того, шестимісячний строк сплив навіть при його обчисленні, починаючи з 13.11.2009 року, тобто з дати остаточного повернення кредиту, передбаченої у договорі.

З наведених підстав представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором - відмовити.

Представником Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Кушнір Х.М. подано відзив на апеляційну скаргу, у якій представник посилається на правомірність винесення судом першої інстанції заочного рішення, оскільки відповідач ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про час, місце та дату розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті «Галичина».

Сторона позивача не погоджується із посиланням апелянта про припинення зобов'язань ОСОБА_3 як поручителя. З цього приводу зазначає, що у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань 18.06.2008 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» направлено на адресу поручителя ОСОБА_3 вимогу про виконання зобов'язань за договором поруки.

Оскільки відповідачі не виконали своїх зобов'язань перед банком та не сплатили у встановлених строк повної суми заборгованості, банк звернувся із позовною заявою до суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

Згідно з умовами договору поруки від 13.11.2006 року порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Кредитор звернувся з позовом до поручителя в 2011 році, тобто в межах передбаченого договорм поруки трирічного строку від дня направлення вимоги до поручителя.

З наведених підстав представник Представником Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до п.8 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року.) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі, просив її задоволити.

Представник банку направив суду клопотання про слухання справи у його відсутність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторони , перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із загальних положень цивільного законодавства щодо обов'язковості виконання договірних кредитних зобов'язань, забезпечених порукою. При цьому, судом не враховано всі фактичні обставини, що мають значення правильного вирішення спору.

Так, судом встановлено, що 13.11.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та позичальником ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1906/06-К18, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в сумі 13 000 грн. з відсотковою ставкою 0,0001% річних та з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 13.11.2009 року (п.п.2.1; 3.2;4.1 договору).

Згідно п.п. 4.3; 4.7 кредитного договору позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця в термін з «1» по «10» число кожного місяця, згідно Графіку зниження розміру заборгованості. У цей же строк щомісячно позичальник сплачує комісійну винагороду занадання кредитних ресурсів у розмірі 227,50 грн.

Пунктом 6.1 кредитного договору встановлено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п.3.2, 3.3, 3.5, 4.3, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

У додатку №1 до кредитного договору сторонами визначено Графік зниження розміру заборгованості (а.с.14).

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 13.11.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», позичальником ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір поруки (а.с.15-16).

За умовами договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором №1906/06-К18 від 13.11.2006 року, укладеним між кредитором і боржником (п.1.1).

Згідно з п.п.1.2,1.3 підставою договору поруки є дійсна вимога кредитора до боржника, встановлена кредитним договором. Поручитель свідчить, що він ознайомлений із кредитним договором та погоджується з його умовами.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором , боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у т.ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків (п.п.2.1, 2.2).

Пунктом 2.3 договору поруки передбачено, що у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1-го календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, у кредитора виникає повне право вимоги сплати боргу у повному обсязі до поручителя.

У випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором у зазначені у договорі строки, поручитель зобов'язується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його кредитором про невиконання боржником взятих на себе зобов'язань сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор, шляхом її перерахунку на рахунок кредитора будь-яким способом, вказаним кредитором (п.3.1).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 23.10.2008 року ВАТ « Банк «Фінанси та Кредит» направлено на адресу поручителя ОСОБА_2 лист-претезію №531/16, із змісту якої вбачається, що боржником ОСОБА_1 порушуються умови кредитного договору, зокрема боржник неодноразово не виконував зобов'язання щодо місячного погашення заборгованості за кредитом, щомісячної комісійної винагороди та неустойки за прострочення виконання зобов'язання.

У листі також зазначено, що 18.06.2008 року на підставі п.2 договору поруки та п.6 кредитного договору рекомендованим листом поручителю було направлено вимогу щодо дострокового повернення у повному обсязі отриманих боржником кредитних коштів, щомісячної комісійної винагороди та неустойки. Однак ця вимога не була виконана.

У зв'язку з наведеним, банк повторно вимагав від поручителя дострокового повернення у повному обсязі отриманих боржником ОСОБА_1 кредитних коштів, комісійної винагороди за весь період користування кредитними коштами та сплати неустойки.

Поручителю було запропоновано протягом трьох банківських днів з моменту отримання цього листа-претензії сплатити банку заборгованість боржника, яка станом на 22.10.2008 року становила 12 290,18 грн.

Також вищевказаний лист-претензія містить застереження про те, що у випадку несвоєчасного та/або не у повному обсязі виконання поручителем зазначеної вище вимоги, банк буде змушений звернутися за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду (а.с.20).

27.09.2011 року банк звернувся до суду із позовом до основного боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 з вимогою стягнути солідарно з обидвох відповідачів заборгованість, яка утворилась станом на 09.09.2011 року у розмірі 43 502,33 грн., з яких: 7300,50 грн. - тіло кредиту; 9555,0 грн. - комісія; 26 646,83 грн. пеня відповідно до п.6.1 кредитного договору (за період з 09.09.2010 по 08.09.2011), (а.с.9-10,11).

За приписами ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов'язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов'язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Статтями 553,554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 559 ЦК України визначено підстави припинення зобов'язань поручителя.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно п.5.1 спірного договору поруки встановлено, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Пунктом 6.2 передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Такі умови договору не можна вважати встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки це суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосовану в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України фразу «… якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя» слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Крім того, пунктами 5.1; 5.2 порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив позовні вимоги до поручителя, а також порука припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством.

Це не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Такого ж правового висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові № 6-623цс17 від 06.09.2017.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як зазначено вище, додатком №1 до кредитного договору сторонами визначено Графік зниження розміру заборгованості (а.с.14), тобто повернення кредитних коштів визначено частинами.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань та утворенням заборгованості, 23.10.2008 року банк направив на адресу боржника та поручителя листи-претензії №531/16 та 516/16 про дострокове повернення у повному обсязі отриманих боржником кредитних коштів, щомісячної комісійної винагороди та неустойки у строк протягом трьох банківських днів з моменту отримання цього листа.

Таким чином, банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту у повному обсязі в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, змінивши при цьому кінцевий термін виконання основного зобов'язання.

Із представленої банком копії листа-претензії від 23.10.2008 року № 516/16 вбачається, що такий вручено позичальнику особисто 24.10.2008 року, тобто 30.10.2008 року є новою датою відліку шести місяців для пред'явлення позову до поручителя, проте позов до поручителя подано лише 27.09.2011 року.

Наведені обставини свідчать про те, що на момент пред'явлення банком даного позову зобов'язання ОСОБА_2 як поручителя за договором поруки від 13.11.2006 року припинились на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, у зв'язку з непред'явленням кредитором протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання вимоги до поручителя.

Відтак не можна вважати підставними вимоги банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 13.11.2006 року з ОСОБА_2 як з солідарного боржника.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

При вирішенні спору в частині солідарного стягнення боргу з поручителя судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, а також не застосовано до спірних правовідносин норми ЦК України, які підлягали застосуванню, що є підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову до поручителя ОСОБА_3

Відповідно до ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382,383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволити частково.

Заочне рішення Тисменицького районного суду від 20 лютого 2012 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 та солідарного стягнення заборгованості по кредиту та судового збору, ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором №1906/06-К18, від 13.11.2006 року в сумі 43502,33грн., судового збору в сумі 435,02 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Постанова складена в повному обсязі 03.03.2018року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Матківський Р.Й.