Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/919/18 Головуючий у 1-й інстанції: Безлер Л.В.
Є.У.№ 332/3666/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Районна адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що 13 липня 2014 року померла його мати ОСОБА_6, після смерті якої залишилася спадщина на ? частки житлового будинку №54 по вулиці Каспійській, в м. Запоріжжі. Співвласником іншої ? частки житлового будинку була ОСОБА_5, яка у 2007 році з порушенням норм чинного законодавства оформила на своє імя самочинні будівлі - службову прибудову літ. «а», та сарай літ. «Д», а 4 лютого 2008 року подарувала ОСОБА_4 Посилаючись на те, що його мати ОСОБА_6 своєї згоди на узаконення самовільних будівель не надавала, сарай «Д» за судовим рішенням від 19 травня 1975 року при поділі житлового будинку виділений у її користування, просив суд визнати недійсним та скасувати розпорядження Заводської районної адміністрації Запорізької міської ради від 27.12.2007 року за №1753 «Про надання дозволу на будівництво, оформлення переобладнання в житловому будинку «А» та самовільні будівлі по вул. Каспійській,54» та визнати недійсним договір дарування від 04.02.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Заперечуючи проти позову, відповідачі просили про застосування строків позовної давності.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого відповідачами було заявлено у суді першої інстанції.

Встановлено, що 13 липня 2014 року померла мати позивача ОСОБА_6 після смерті якої залишилося ? частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, право власності на які в порядку спадкування набув позивач ОСОБА_3, про що 27 січня 2017 року останньому було видано свідоцтво про право на спадщину Першою запорізькою державною нотаріальною конторою (а.с. 13, 131)

Вказана частка житлового будинку належала спадкодавцю на підставі рішення народного суду Заводського району м. Запоріжжя від 19 травня 1975 року (а.с. 17).

Співвласником іншої ? частки житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою запорізькою державною нотаріальною конторою 14.07.2004 року, була ОСОБА_5, яка у лютому 2008 року подарувала належну їй частку ОСОБА_4 (а.с.133, 18).

До укладення спірного договору дарування ? частки житлового будинку розпорядженням Заводської районної адміністрації Запорізької міської ради від 27.12.2007 року за №1753 «Про надання дозволу на будівництво, оформлення переобладнання в житловому будинку «А» та самовільні будівлі по вул.Каспійській, 54» ОСОБА_5 дозволено будівництво сараю «Д» на існуючому фундаменті та оформлено службову прибудову «а» .

Оскільки мати позивача ОСОБА_6 своєї згоди на узаконення самовільних будівель не давала, у 2009 році в порядку адміністративного судочинства вона зверталася до суду з позовом про скасування розпорядження районної адміністрації, постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2009 року її позов був задоволений (а.с.20-21, справа №2-а-123/09 а.с.80).

Проте, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2011 року у справі №2а-123/09 вищевказану постанову суду першої інстанції скасовано, провадження по адміністративній справі закрито, розяснено право учасникам процесу вирішити спір в порядку цивільного судочинства. (а.с.22, справа №2-а-123/09 а.с.111-112).

З квітня 2011 року і до своєї смерті, яка сталася 13 липня 2014 року, ОСОБА_6 в порядку цивільного судочинства за захистом свого порушеного права не зверталася, вимоги про визнання недійсним договору дарування і скасування розпорядження органу місцевого самоврядування не заявляла.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 267 ч. 3, 4 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що строк позовної давності за вимогами про визнання незаконним розпорядження районної адміністрації і договору дарування сплинув ще за життя ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову її правонаступнику позивачеві ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності пропущено з поважних причин і що у 2012 році перебіг строку позовної давності переривався, оскільки ОСОБА_6 зверталася до суду з позовом до співвласника про визначення порядку користування земельною ділянкою є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи і суперечать нормам цивільного права, які регулюють спірні правовідносини.

Як встановлено судом першої інстанції, про скасування судом апеляційної інстанції у квітні 2011 року судового рішення у адміністративній справі позивач ОСОБА_3 був добре обізнаний, оскільки представляв інтереси своєї матері і був особисто присутній під час його проголошення.

Звернення у травні 2012 року ОСОБА_6 до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою і про визнання права власності на службову прибудову також не свідчить про поважність причин пропуску строку позовної давності. Як вбачається із рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26.12.2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_6Д, щодо визнання права власності на спірну службову прибудову були залишені за її заявою без розгляду, а в задоволенні вимог в частині визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено, що також не може свідчити про поважність пропуску строку позовної давності (а.с.176-181).

За положенням ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Після набранням законної сили судовим рішення у спорі про порядок користування земельною ділянкою (15.05.2013 р.) і до звернення з відповідним позовом у цій справі 04.11.2016 року минуло більше трьох років.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності пропуску строку позовної давності.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 268, 374,375,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: