АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/1746/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/11415/17-ц

01 березня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Пікуль А.А.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Винниченко Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою,-

в с т а н о в и в :

26 липня 2017 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1. Посилався на те, що він та ОСОБА_2 є співвласниками вказаної квартири в рівних частках- по 1/2 частині кожний. Відповідачка проживає в спірній квартирі, а йому чиняться перешкоди в користуванні власністю. Згідно технічного паспорту квартира є двокімнатною, житловою площею- 32,4 кв.м., загальною площею- 61,7 кв.м., кімнати ізольовані, житловою площею 18,0 кв.м. та 14,4 кв.м., кухня- 9,3 кв.м., ванна кімната- 2,6 кв.м., вбиральня- 1,4 кв.м., коридор-10,4 кв.м., веранда- 3,7 кв.м., кладова- 1 кв.м., балкон- 0,9 кв.м. Просив виділити йому у користування житлову кімнату площею 14,4 кв.м., що відповідає розміру його частки на квартиру; у користуванні відповідача залишити житлову кімнату площею 18,0 кв.м., балкон 0,9 кв.м., що перевищує в натурі розмір її частки в праві власності на квратиру; в загальному користуванні залишити: кухню площею 9,3 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м. , вбиральню - 1,4 кв.м., коридор - 10,4 кв.м., веранду - 3,7 кв.м. та кладову - 1 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 просила відмовити у задоволені позову з тих підстав, що він є необгрунтованим, жодних непорозумінь щодо користування спільною квартирою з ОСОБА_3 не виникало, позивачу ніхто не перешкоджає у користуванні квартирою, він приїжджає до дітей, ключі від квартири позивач віддав добровільно.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою задоволено.

Виділно у користування ОСОБА_3 кімнату площею 14,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1; ОСОБА_2 виділено у користування кімнату площею 18 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м.; залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кухню площею 9,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м. , вбиральню площею 1,4 кв.м., коридор площею 10,4 кв.м., веранду площею 3,7 кв.м., кладову площею 1 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 травня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи та без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів. Вказала що суд першої інстанції не взяв до уваги її доводи про відсутність між сторонами предмету спору. Між нею та позивачем немає спору щодо користування квартирою. Суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про допит позивача у справі в якості свідка, чим позбавив її можливості з"ясувати його думку з приводу обставин справи, так як позов був поданий і підписаний представником позивача. Вона впевнена, що позивач не підтримав вказаний позов. Зазначає також, що рішення суду ухвалене на підставі ксерокопій поданих документів, оригінали цих документів судом не оглядались. Не з"ясовано судом і ту обставину, чи зареєстровано право власності позивача на 1/2 частину спірної квартири в установленому законом порядку. Посилалась також на те, що судом було надано невірну оцінку її відмові укласти з позивачем мирову угоду у даній справі, як відмову укласти з позивачем нотаріальний договір про встановлення режиму спільного користування квартирою. Така відмова була обгрунтована тим, що укладення мирової угоди є фактично повне або часткове визнання позову, а позов вона визнати не може, так як спору між нею та відповідачем немає.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_3 не з"явились, про день та час слухання справи судом повідомлені в установленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.2000 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний.

У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонамибула придбана квартира АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,70 кв.м., жилу площу 32,40 кв.м., право власності на яку було оформлене на ім'я ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.10.2005 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації), зареєстрованим у Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна 10.10.2005 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку спірної квартири.

Відповідно довідки по формі № 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 12.04.2017 року № 743, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи, а саме: сторони по справі і їх неповнолітні діти ОСОБА_6, 2001 року народження та ОСОБА_7, 2008 року народження .

Згідно технічної характеристики та поповерхового плану квартири, загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 61,7 м.кв., житлова - 32,4 м.кв., квартира складається із двох ізольованих кімнат площею 14,4 м.кв. та 18,0 м.кв., також місць загального користування: кухні площею 9,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., коридору площею 10,4 кв.м., веранди площею 3,7 кв.м., кладової площею 1,0 кв.м. та балкону площею 0,9 кв.м., який межує з кімнатою площею 18 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, виділяючи у користування ОСОБА_3 кімнату площею 14,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_2 виділяючи у користування кімнату площею 18 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м., залишаючи у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кухню площею 9,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м. , вбиральню площею 1,4 кв.м., коридор площею 10,4 кв.м., веранду площею 3,7 кв.м., кладову площею 1 кв.м., суд першої інстанції, виходив з того, що позивач, як співвласник квартири, має рівне з відповідачем право користування спірним житлом, а тому, враховуючи відсутність визначного за спільною згодою порядку користування квартирою, розмір належних кожній із сторін часток у власностіта технічну характеристику кімнат та інших приміщень спірної квартири, обґрунтованим та доцільним є встановлення саме такого порядку користування квартирою між співвласниками. Право відповідачки при такому порядку користування квартирою порушене не буде, так як їй в користування виділяється більша кімната з балконом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення порядку користування житловим приміщенням та виділення сторонам в користування окремо визначених кімнат, вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень статей 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як зазначено в ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Оскільки з досліджених в судовому засіданні копії свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 січня 2015 року достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності в рівних долях (по 1/2 частці кожному) колишньому подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має всі визначені законодавством права співвласника спірної квартири, включно з правом вільного користування.

Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За правилом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи зі змісту положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Оскільки в ході розгляду справи було достовірно встановлено факт порушення відповідачкою ОСОБА_2 права ОСОБА_3 на користування спірною квартирою, так як відповідачкою визнано ту обставину, що в спірній квартирі проживає вона з меншою донькою, іноді до неї приїздить її друг, ключів у позивача від квартири немає, доказів надання позивачу вільного доступу до житла і можливості там мешкати відповідачкою суду не подано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність встановлення сторонам порядку користування спірним майном .

Враховуючи, що ідеальна частка сторін у праві власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 є однаковою та становить 1/2 частину у кожного, виходячи з визначених в технічному паспорті на квартиру розмірів площі житлових кімнат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначився з встановленим сторонам порядком користування житлом та правильно виділив ОСОБА_3 у користування кімнату площею 14,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 у користування - кімнату площею 18 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м., залишивши у спільному користуванні сторін кухню площею 9,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м. , вбиральню площею 1,4 кв.м., коридор площею 10,4 кв.м., веранду площею 3,7 кв.м., кладову площею 1 кв.м., що приблизно співвідноситься з їх ідеальними частками у праві власності та не допускає значного відступу від її розміру.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність між сторонами предмету спору, так як між нею та позивачем немає спору щодо користування квартирою і позивач не довів, що відповідач будь-яким чином порушує, оспорює чи не визнає його права, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3, пояснень його представника та відповідачки в судовому засіданні встановлено, що ключів від спірної квартири у позивача немає, у спірній квартирі в кімнаті площею 18,0 кв.м. поживає відповідачка, в кімнаті площею 14,4 кв.м. проживають діти, на даний час менша донька сторін,так як старша донька гостює у батька, до відповідачки приїзжає її друг, який її підтримує. Підписати договір про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками відповідачка відмовилась. Вказані обставини в сукупності свідчать про те, що відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у користуванні його власністю з урахуванням всіх прав власника, наданих йому законом.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позивач наполягає на тому, що відповідач перешкоджає реалізації ним свого права користування житлом, так як факт наявності у ОСОБА_3 вільного доступу до вказаної квартири не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що право позивач на користування своєю власністю порушене, а тому підлягає захисту .

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про допит позивача у справі в якості свідка, чим позбавив її можливості з"ясувати його думку з приводу обставин справи, так як позов був поданий і підписаний представником позивача, не грунтуються фактичних обставинах справи та вимогах закону, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 62 ЦПК України, який був чинним на час розгляду справи та ухвалення рішення, сторони, треті особи та їх представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Вказана норма процесуального закону передбачає можливість допиту сторони у справі в якості свідка лише за її згодою, такої згоди на допит його в якості свідка позивач суду першої інстанції не надавав, а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні такого клопотання відповідачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ухвалене на підставі ксерокопій поданих документів, оригінали цих документів судом не оглядались та що судом не з"ясовано , чи зареєстровано право власності позивача на 1/2 частину спірної квартири в установленому законом порядку, правильність висновків суду першої інстанції щодо встановлення порядку користування квартирою між двома співвласниками не спростовують. Встановлені судом обставини щодо підстав набуття права власності на спірну квартиру, її поділу між подружжям та технічної характеристики квартири відповідачкою не заперечувались.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про надання судом невірної оцінки її відмові укласти з позивачем мирову угоду у даній справі, як відмову укласти з позивачем нотаріальний договір про встановлення режиму спільного користування квартирою, колегія суддів вважає безпідставними, так як таких висновків рішення суду не містить. Суд в рішенні лише послався на те, що відповідач суду пояснила, що спілкувалась з позивачем, який хоче вирішити спір в судовому порядку, підписувати будь-які документи з приводу квартири, включаючи нотаріальне погодження щодо користування спільним майном, вона не буде.

Посилання апеляційної скарги на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи та без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів також вважає безпідставними, так як суд повно та об"єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку

Так, за змістом ст.ст. 319, 321 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У випадках і в порядку, встановлених законом, особа може бути обмежена у здійсненні права власності. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності інших громадян.

З огляду на те, що права ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо користування квартирою АДРЕСА_1 є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування ними не досягнуто, встановлення цього порядку за рішенням суду не свідчить жодним чином про порушення прав апелянта, як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть у зв'язку з визначенням судом порядку користування житлом, є виправданими необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2018 року.

Головуючий: Судді: