Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/38041/15
Номер провадження 22-ц/796/1562/2018
Головуючий у суді першої інстанції О.Л. Юзькова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
21 лютого 2018 року місто Київ

Номер справи 761/38041/15

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Поливач Л.Д. (суддя - доповідач)

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_4

відповідач Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

відповідач ОСОБА_7

відповідач ОСОБА_8

відповідач ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року ухваленого у складі судді Юзькової О.Л. в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва о 17 год. 12 хв. (інформація про дату складення повного рішення не зазначена).

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди, мотивованим тим, що він є акціонером та кредитором ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка». Згідно із Статутом підприємства керівними органами Товариства були Загальні збори, Спостережна Рада, Правління, Голова правління. У 2006 році було здійснено дії, які призвели до припинення господарської діяльності та неплатоспроможності фабрики. Зазначив, що у зв'язку із розглядом Господарським судом Полтавської області справи про банкрутство Товариства, йому стали відомі факти щодо продажу майна ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка». Вказав, що 03.08.2006 року між ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», від імені якого діяв Голова правління ОСОБА_7, та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу 19/100 частин будівлі закрійного цеху, а саме цех 2-7 загальною площею 142,0, що становило 5/100 частин майнового комплексу. Вказане майно було продано за заниженою ціною, що становила 19000,00 грн., у той час, як оцінка Лубенського МБТІ свідчить про те, що вартість реалізованого майна становила 800 000,00 грн. Наступного дня, 04.08.2006 року ОСОБА_9 продала вищезазначене майно ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» відповідно до договору купівлі - продажу за ціною 380000,00 грн. Дозвіл на укладення договору було надано Спостережною радою Товариства рішенням від 20.07.2006 року. Крім того, 24.10.2006 року між ВАТ Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», від імені якого діяв голова правління ОСОБА_7, та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу адмінкорпусу «А-3» площею 588,3 кв.м., швейного цеху «А-2» площею 1112,8 кв.м. та земельної ділянки площею 2855 кв.м. за 350000,00 грн. Дійсна вартість зазначеного майна за даними Лубенського МБТІ становила мільйони гривень. Також вказав, що 27.10.2006 року ОСОБА_11 продав майно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ту ж вартість 350000,00 грн. Надалі майно було продано ЗАТ «Дика Орхідея Україна» згідно договору від 29 лютого 2008 року за ціною 3748840,00 грн. Дозвіл на укладання угоди Товариством надано рішенням Спостережної ради від 20.10.2006 року. Позивач зазначив, що звертався до Господарського суду Полтавської області із позовом про визнання недійсними рішень спостережної ради від 20.07.2006 року та 20.10.2006 року, під час розгляду якого суд дійшов висновку про порушення відповідачем процедури скликання засідань спостережної ради від 20.07.2006 року та 20.10.2006 року. Судом було відмовлено у задоволенні даного позову у зв'язку із порушенням позивачем строку позовної давності (рішення набрало чинності). Через незаконний продаж нерухомого майна ВАТ Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», воно фактично припинило свою діяльність та не мало можливості виконати свої зобов'язання перед кредиторами. Крім того позивач зазначив, що у 2014 фабрику було ліквідовано. Зазначив, що у зв'язку із ліквідацією ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» йому завдано матеріальних збитків. Так, ухвалою господарського суду Полтавської області від 25.02.2010 року були визнані грошові вимоги, зокрема, фізичної особи ОСОБА_4 в сумі 195184,67 грн. основного боргу (вимоги включено до четвертої черги), 23858,90 грн. пені (вимоги включені до шостої черги) та 125,00 грн. судових витрат (вимоги включені до першої черги). Розмір майнової шкоди становить 219 168,57 грн. Вважає, що наявний причинно - наслідковий зв'язок між діями відповідачів та заподіянням шкоди, оскільки ОСОБА_8, як голова Спостережної ради Товариства, незважаючи на обізнаність про реальну вартість майна, забезпечила прийняття протокольних рішень Ради, якими надавалась згода на продаж майна Товариства, ОСОБА_7, підписав зазначені договори на відчуження майна за заниженими цінами, незважаючи на об'єктивну неможливість продовження господарської діяльності підприємства. ОСОБА_9 (дружина сина ОСОБА_15, яка була головним бухгалтером Товариства) забезпечила перепродаж у короткі строки відчуженого майна. На думку позивача, наявні підстави вважати, що ВАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» було детально проінформовано про обставини здійснення відчуження нерухомого майна Товариства. ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як посадові особи Товариства, однозначно усвідомлювали, що здійснення продажу нерухомого майна Товариства не відповідає його інтересам. Усі угоди хоч і укладались різними особами, проте договори посвідчувались одним і тим самим нотаріусом, що також свідчить про узгодженість, запланованість дій відповідачів. Зазначив, що дії посадових осіб Товариства щодо укладання невигідних угод купівлі - продажу майна за заниженими цінами, призвели до погіршення платоспроможності Товариства та мають економічні ознаки доведення до банкрутства, відсутність майна для задоволення вимог кредиторів, що встановлено судовим рішенням. Також зазначив, що з моменту ліквідації ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» він втратив можливість на отримання грошових коштів у розмірі визнаних грошових кредиторських вимог, тобто йому заподіяно шкоду у сумі 219168, 57 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 1166, 1190 ЦК України ОСОБА_4 просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів заподіяну йому майнову шкоду у розмірі 219168,57 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не навів належного обґрунтування та не надав оцінки усім наданим позивачем доказам по справі, не мотивував з яких причин суд відхилив їх. Суд не звернув уваги на ту обставину, що факт заподіяння шкоди доводиться неможливістю отримати кошти від боржника ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», кредитором якого був позивач, оскільки Товариство ліквідовано через неправомірні дії та бездіяльність відповідачів. Докази причинно - наслідкового зв'язку між завданою шкодою та неправомірними діями та бездіяльністю відповідачів вказані позивачем у позові та до матеріалів справи додані належні докази на підтвердження зазначеного. Звернув увагу на те, що відповідачами у розпорядження суду не надано жодного доказу на спростування зазначених ним обставин.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити її з викладених підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі (їх представники) у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень, причини неявки суду не повідомили, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від цих осіб чи їх представників не надходило. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності цих осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи позивачем не доведено, що дії відповідачів, зокрема, ОСОБА_7, який діяв на виконання обов'язків Голови правління ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ОСОБА_8, ОСОБА_9 щодо продажу/купівлі майна Товариства є неправомірними та спричинили матеріальну шкоду фізичній особі ОСОБА_4 Суд вважав, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що права ОСОБА_4 порушено зазначеними особами, під час розгляду справи здобуто не було. Суд не вбачав підстав для задоволення вимог позивача на підставі положень ст. ст. 1166, 1190 ЦК України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним та обґрунтованим, таким що відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 був акціонером ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», що підтверджується сертифікатом іменних акцій Серія НОМЕР_1.

Господарська діяльність ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» здійснювалася на базі належного Товариству нерухомого майна - адміністративного корпусу та будівель закрійного цеху, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно Статуту керівними органами ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» були Загальні збори, Спостережна рада, Правління, Голова правління.

Відповідач ОСОБА_7 займав посаду голови правління, відповідач ОСОБА_8 займала посаду голови спостережної ради, ОСОБА_15 займала посаду головного бухгалтера ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка».

Відповідно до пункту 12.1. Статуту Товариства Голова правління очолює Правління та керує його роботою. Голова правління має право без довіреності здійснювати дії від імені та в інтересах Товариства, в межах повноважень наданих йому чинним законодавством, Статутом, Загальними зборами та Спостережною радою.

Пунктами 10.3.9 та 10.13 визначено, що до компетенції Спостережної ради Товариства відноситься погодження проведення операцій розпорядження нерухомим майном Товариства та, що такі рішення Ради є обов'язковими для Правління та Товариства і підлягають негайному виконанню.

03.08.2006 року між ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» в особі голови правління ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі - продажу нежитлових приміщень, що належать Фабриці, а саме 19/100 частини закрійного цеху, а саме цех 2-7 загальною площею 142,0 кв.м., що становило 5/100 частини майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1, яка складалася із адміністративного корпусу літ. А-3, закрійного цеху «Б-2» та швейного цеху «Б-2». Вартість предмету купівлі - продажу становило 19000,00 грн.

24.10.2006 року між ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» в особі Голови правління ОСОБА_7 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі - продажу нежитлових приміщень, а саме адміністративного корпусу «А-3» площею 588,3 кв. м., швейного цеху «А-2» площею 2,8 кв. м. та приватизованої земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вартість предмету купівлі - продажу становила 350000,00 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення щодо продажу належного ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» майна приймалися 20 липня 2006 року та 20 жовтня 2006 року Спостережною радою Товариства з метою зменшення витрат на виробництво та через погіршення фінансово - економічного стану Товариства, а також у зв'язку із значною заборгованістю Фабрики, погіршенням її фінансового стану, неможливістю виплати кредиту та відсотків банку за його зверненням до фабрики з вимогою від 27.09.2006 року. Такі рішення оформлені протоколами засідання Спостережної ради ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка».

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 06 грудня 2012 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 18 грудня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», треті особи: ОСОБА_9, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним протокольних рішень від 20.07.2006 року та від 20.10.2006 року (а.с. 30-34, т.І).

Так, вказаним рішенням встановлено, що до компетенції Спостережної Ради Товариства належить прийняття рішення, між іншим, з питань погодження проведення операцій розпорядження нерухомим майном згідно п. 10.3.9 Статуту Товариства. Зокрема суд встановив, що простежується порушення процедури проведення скликання засідань спостережної ради 20.07.2006 року та 20.10.2006 року. Підставою відмови у задоволенні позову слугувало те, що позивачем пропущено строк позовної давності за заявленими вимогами.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції 04.08.2006 року між ОСОБА_9 та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено договір купівлі - продажу 19/100 частини закрійного цеху, а саме цех 2-7 загальною площею 142,0 кв.м., що становить 5/100 частини комплексу за адресою: АДРЕСА_1 та складається з адміністративного корпусу літ. А-3, закрійного цеху «Б-2» та швейного цеху «Б-2». Продаж здійснено за ціною 380000,00 грн.

27.10.2006 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12, ОСОБА_13 було укладено договір купівлі - продажу нежитлових приміщень адміністративного корпусу «А-3» площею 588,3 кв.м. та швейного цеху «А-2» площею 1112,8 кв.м., розміщених на приватизованій земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Продаж здійснено за ціною 350000,00 грн.

29.02.2008 року між ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ЗАТ «Дика Орхідея Україна» було укладено договір купівлі - продажу нежитлових приміщень адміністративного корпусу «А-3» площею 588,3 кв. м. та швейного цеху «А-2» площею 1112,8 кв.м., розміщених на приватизованій земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Продаж здійснено за ціною 3748840,00 грн.

Позивач вважає що саме такі дії відповідачів, щодо продажу майна Товариства, призвели до неплатоспроможності Фабрики.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 25 лютого 2010 року у межах розгляду справи за заявою Управління Пенсійного фонду України в м. Лубнах до ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» про визнання банкрутом, визнано грошові вимоги зокрема, фізичної особи ОСОБА_4 у сумі 195184,67 грн. основного боргу (вимоги включено до четвертої черги), 23858,90 грн. (вимоги включено до шостої черги), 125,00 грн. вимоги включено до першої черги).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20 листопада 2014 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 02 червня 2015 року, ліквідовано ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», господарський суд дійшов висновку, що звіт ліквідатора товариства та ліквідаційний баланс ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» підлягають затвердженню, а підприємство - ліквідації.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом, позивач просив стягнути з відповідачів заподіяну йому матеріальну шкоду у розмірі визначених кредиторських вимог, оскільки саме їхні неправомірні дії щодо продажу майна Товариства за значно заниженою ціною призвели до банкрутства Фабрики. Причинно - наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідачів та завданою матеріальною шкодою вбачає у тому, що ОСОБА_8, як голова Спостережної ради Товариства, незважаючи на обізнаність про реальну вартість майна, забезпечила прийняття протокольних рішень Ради, якими надавалась згода на продаж майна Товариства, ОСОБА_7, підписав зазначені договори на відчуження майна за заниженими цінами, незважаючи на об'єктивну неможливість продовження господарської діяльності підприємства. ОСОБА_9 (дружина сина ОСОБА_15, яка була головним бухгалтером Товариства) забезпечила перепродаж у короткі строки відчуженого майна. ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» був детально проінформований про обставини здійснення відчуження нерухомого майна Товариства за заниженою ціною.

Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, способу та наслідкам порушення.

У позовній заяві позивач зазначає, що саме неправомірністю дій посадових осіб ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» у сукупності із діями фізичних осіб та представника Банку йому завдано матеріальну шкоду. Разом з тим, у позові відповідачами зазначає ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як фізичних осіб, та заявив до них позовні вимоги як до фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов'язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень ст.1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Відносини щодо відповідальності за шкоду, спільно заподіяну кількома особами регулюються ст.1190 ч.1 ЦК України, відповідно до якої особи, які спільно заподіяли шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Як вбачається, правовідносини у даному випадку виникли з приводу дій відповідачів ОСОБА_7 як Голови правління ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка», ОСОБА_8 як голови Спостережної Ради Товариства, які діяли від імені ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка». Проте, із позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом до зазначених відповідачів як до фізичних осіб.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач ОСОБА_7 укладаючи договори купівлі - продажу нерухомого майна ВАТ «Лубенська швейна фабрика «Лубенчанка» діяв виключно як Голова правління Товариства, а не від свого імені як фізична особа та не у власних інтересах, а в інтересах Товариства. Ця обставини не заперечувалася стороною позивача. Будь - яких доказів щодо визнання недійсними угод щодо продажу майна Фабрики матеріали справи не місять. Таких доказів не здобуто судом під час перегляду справи апеляційним судом.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди на підставі ст. 1166 ЦК України, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини. Враховуючи це, підставою виникнення зобов'язання із заподіяння шкоди є факт її завдання. Умовами відповідальності за завдану шкоду є протиправна поведінка особи, що завдала шкоду, наявність між нею та майновою шкодою безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку, а також вина зазначеної особи. Для настання солідарної відповідальності на підставі положень ст.1190 ЦК України при заподіянні шкоди злочином, вчиненим двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

Як встановив суд першої інстанції, таких беззаперечних доказів матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що наявні у матеріалах справи докази не дають підстав для покладення на відповідачів відповідальності на підставі положень ст.ст.1166, 1190 ЦК України.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Викладені позивачем доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, їх було досліджено та надано їм належну оцінку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 01 березня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна