Ухвала

Іменем України

02 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 293/1328/13-ц

провадження № 61-46249ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 від 09 червня 2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2014 року.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що апеляційна скарга подана після спливу понад чотирьох років з дня складення повного тексту судового рішення.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.

Заявник зазначає, що строк на апеляційне оскарження пропущений ним з поважних причин, оскільки у встановлений законом строк оскаржити рішення суду першої інстанції він не мав можливості через те, що є особою похилого віку, учасником бойових дій та постійно потребує лікування, яке проходить у Бердичівському військовому госпіталі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи та проголошення рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2014 року, тобто, був обізнаний про його існування, однак, не погоджуючись з ним, з апеляційною скаргою звернувся лише 07 вересня 2018 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2014 року з пропуском більше ніж чотирьох років і доказів на підтвердження наявності обставин, за яких судове рішення підлягало б апеляційному перегляду, не надав, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а є лише незгодою заявника з його змістом.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик