Постанова

Іменем України

06 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 569/14536/15-ц

провадження № 61-24370св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Виконавчий комітет Рівненської міської ради,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Хилевича С. В., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Виконавчий комітет Рівненської міської ради (далі - ВК Рівненської МР) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла, посилаючись на те, що багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності міста. У березні 1986 року ОСОБА_5 на підставі договору житлового найму було надано у користування однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 наймач помер, однак у квартирі без реєстрації та без законних підстав продовжує проживати ОСОБА_4 Враховуючи викладене, ВК Рівненської МР просив виселити відповідача з вищевказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ВК Рівненської МР про визнання членом сім'ї померлого наймача та визнання права користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1986 року до дня його смерті. У березні 1986 року ОСОБА_5, будучи працівником підприємства «Укркурортстрой», отримав ордер на вселення у спірну квартиру, в яку вона вселилася як член його сім'ї. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати її членом сім'ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та визнати за нею право користування спірним житлом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року у задоволенні позову ВК Рівненської МР відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_4 членом сім'ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року, апеляційну скаргу ВК Рівненської МР задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ВК Рівненської МР задоволено. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду апеляційної інстанції заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що на час ухвалення судом вказаного рішення спірна квартира не перебувала у комунальній власності міста Рівного, а тому у ВК Рівненської МР не було правових підстав для звернення до неї з цим позовом. Зазначені обставини є нововиявленими, оскільки не були їй відомі.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені заявником обставини не є нововиявленими, оскільки вони не є тими істотними обставинами, які могли б спростувати висновки суду. Надані ОСОБА_4 докази підтверджують лише факт відсутності зареєстрованого права власності на квартиру за конкретною фізичною чи юридичною особою. Під час розгляду справи по суті встановлено, що житловий будинок, в якому знаходиться спірна квартира, рішенням ВК Рівненської МР № 707 від 25 лютого 2004 року було прийнято у комунальну власність міста Рівного. Орган місцевого самоврядування не був зобов'язаний виготовляти будь-яку технічну документацію та реєструвати за собою право власності на кожну із квартир, які знаходилися у житлових будинках.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що право комунальної власності на спірну квартиру у позивача не виникло, оскільки таке право не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Оскільки квартира не перебувала у комунальній власності міста Рівного, то ВК Рівненської МР є неналежним позивачем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У червні 2017 року ВК Рівненської МР подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що спірна квартира належить до державного житлового фонду, що не заперечувалося заявником. Оскільки державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад, а державне управління в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду здійснюється, зокрема, виконавчими комітетами цих рад, то доводи касаційної скарги про те, що ВК Рівненської МР є неналежним позивачем, безпідставні.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року справу № 569/14536/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Під час розгляду справи по суті судами встановлено, що ОСОБА_5 був наймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_1, у якій він зареєструвався 18 березня 1986 року. ОСОБА_4 проживає у вказаній квартирі без реєстрації за згодою наймача. Рішенням ВК Рівненської МР від 25 лютого 2004 року № 707 вказаний будинок був прийнятий у комунальну власність міста Рівного. З 1996 року по 2015 рік відповідач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. Також ОСОБА_4 є власником домоволодіння в селі Верба Дубенського району Рівненської області. Житловий будинок, в якому знаходиться спірна квартира, рішенням ВК Рівненської МР від 25 лютого 2004 року № 707 було прийнято у комунальну власність міста Рівного. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 березня 2015 року скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 січня 2015 року та в задоволенні позову ОСОБА_4 до ВК Рівненської МР, третя особа - Житлово-комунальне підприємство «Західне», про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права постійного проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 з правом реєстрації у цій квартирі відмовлено.

Підставою для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами ОСОБА_4 зазначила те, що право комунальної власності на спірну квартиру у позивача не виникло, оскільки таке право не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Оскільки квартира не перебувала у комунальній власності міста Рівного, то ВК Рівненської МР є неналежним позивачем.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР.

Як зазначалося вище, рішенням ВК Рівненської МР від 25 лютого 2004 року № 707 житловий будинок по АДРЕСА_1, що належав Відкритому акціонерному товариству «Рівнеазот», був прийнятий у комунальну власність.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЖК Української РСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (частина перша статті 18).

Згідно з частинами четвертою - шостою статті 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» в редакції, чинній на час прийняття рішення ВК Рівненської МР № 707, разом з житловим фондом передаються вбудовані і прибудовані приміщення, зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, обладнання тощо). Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Пунктами 2, 3, 7 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891, передбачено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків). Відомчий житловий фонд передається у власність відповідних міст, селищ і сіл безплатно. Підприємства, установи чи організації, що передають відомчий житловий фонд в комунальну власність, додають до акта приймання-передачі розрахунки витрат на його утримання.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні заяви про перегляд рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 рокуу зв'язку з нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року підстав для перегляду судового рішення, оскільки надані заявником докази підтверджують лише факт відсутності зареєстрованого права власності на квартиру за конкретною фізичною чи юридичною особою. Житловий будинок, в складі якого знаходиться спірна квартира, відноситься до державного житлового фонду, а законодавство, яке було чинне на час ухвалення рішення про прийняття цього будинку у комунальну власність, не передбачало обов'язку органу місцевого самоврядування виготовляти технічну документацію та реєструвати за собою право власності окремо на кожну квартиру.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що право комунальної власності на спірну квартиру у міської ради не виникло, а також про те, що ВК Рівненської МР є неналежним позивачем.

При цьому вказані заявником обставини не впливають на висновки судів по суті спору, оскільки рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_4 проживає у спірній квартирі без належних правових підстав, тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов