АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

30 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року (суддя Виниченко Л.М.) у справі № 755/14654/17 Дніпровського районного суду м. Києва

у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_3, про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2014 року у справі № 1561/14, -

В С Т А Н О В И Л А:

27 вересня 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що під час розгляду справи в третейському суді, суд належним чином не дослідив в повному обсязі наявні у справі докази, та прийняв рішення з порушенням матеріального права, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2014 року у справі № 1561/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», Банк) до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Заяву обґрунтовувала тим, що 02.04.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 24 698,00 доларів США зі сплатою 10,5% річних з кінцевим строком повернення 01.04.2014. В цей же день - 02.04.2007 між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася нести солідарну відповідальність з ОСОБА_3 у разі порушення умов кредитного договору.

В подальшому 02.07.2009 між Банком та позичальником було укладено Додаткову угоду до кредитного договору, якою змінено відсоткову ставку за кредитом та встановлено нову у розмірі 12,5% річних, а також змінено кінцевий строк виплати кредиту на 01.04.2016.

Заявник вказувала, що до внесених Додатковою угодою змін щодо розміру відсотків та кінцевого терміну повернення кредиту, Банк з листопада 2008 року в односторонньому порядку нараховував відсотки за підвищеною відсотковою ставкою.

Вказувала, що при розгляді справи в третейському суді судом не застосовано положення ст. 559 ЦК України, якою передбачено порядок припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, а також не застосовано положення ст. 99 Конституції України, та не враховано, що договір укладався в іноземній валюті.

За наведених обставин вважала, що рішення третейського суду підлягає скасуванню, оскільки третейський суд не дослідив у повному обсязі наявні в матеріалах справи докази, прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій вказала, що ухвала суду є незаконною, постановлена з порушенням норм матеріального права та процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про скасування рішення третейського суду.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні заяви, виходячи з того, що положеннями ст. 51 Закону України «Про третейські суди» (далі - Закон) та ст. 389-5 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення ухвали, передбачено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду.

Вважала, що суд першої інстанції, припускаючи порушення третейським судом норм матеріального права при прийнятті третейського рішення, безпідставно відмовив в задоволенні заяви керуючись положеннями ст. 51 Закону та ст. 389-5 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення ухвали.

Крім цього зазначала, що при постановленні ухвали судом першої інстанції не враховано, що оскільки порука за кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_3, припинилася, то і втратило свою силу третейське застереження, у зв'язку з чим третейський суд вийшов за межі третейської угоди, стягуючи солідарно заборгованість з позичальника та поручителя.

За наведених обставин просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року. Рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2014 року у справі № 1561/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Заінтересована особа - ПАТ «Укрсоцбанк», належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Заінтересована особа - ОСОБА_3, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судової справи, які не з'явилися в судове засідання.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що недотримання третейським судом норм матеріального права або недостатня обґрунтованість рішення третейського суду не є підставою для скасування такого рішення, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд виходив з того, що рішення третейського суду може бути скасовано лише з підстав, передбачених ст. 51 Закону та ст. 389-5 ЦПК України, яка була чинною на час постановлення ухвали.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає їх правильними з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 02 квітня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, та ОСОБА_1 укладено Договір поруки № 030.29-50/1367-А, за умовами якого поручитель ОСОБА_1 зобов'язалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником (ОСОБА_3.). зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором кредиту № 030.29-50/1367-А від 02.04.2007, укладеного між Банком та ОСОБА_3

Пунктом 5.2. Договору поруки передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. або Білоконем Ю.М. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

ПАТ «Укрсоцбанк» у відповідності до вимог закону та умов договору звернувся до третейського суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості за кредитним договором.

24 вересня 2014 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у складі третейського судді Ярошовця В.М. задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1, та солідарно стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 297 316 грн. 29 коп.

ОСОБА_1, звертаючись до суду із заявою про скасування рішення третейського суду посилалася на те, що у зв'язку з тим, що Банком підвищено в односторонньому порядку відсоткову ставку, порука припинилася, та третейська угода є недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень ч. 3, ч. 4 ст. 389-4 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час постановлення ухвали, при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Закону рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Положення частини другої статті 51 Закону кореспондується з положеннями статті 389-5 ЦПК України в редакцій, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про скасування рішення третейського суду, та постановлення судом оскаржуваної ухвали.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що рішення третейського суду може бути скасовано у разі встановлення підстав для скасування такого рішення, перелік яких є вичерпним.

Ураховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують обставини для скасування рішення третейського суду, передбачені у ст. 389-5 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення ухвали, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви та скасування рішення третейського суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 559 ЦК України, якою встановлено підстави для припинення договору поруки, оскільки у відповідності до вимог Закону України «Про третейські суди» та положень цивільного процесуального законодавства, якими встановлено порядок вирішення питання про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції не перевіряє рішення третейського суду на відповідність нормам матеріального права, а лише на дотримання процедурних вимог.

Крім цього, обставина, на яку посилається заявник як на підставу скасування рішення третейського суду, а саме факт зміни відсоткової ставки Банком без згоди поручителя в односторонньому порядку, та що така зміна призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя, підлягає доведенню.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, а саме рішення суду, яким встановлено дану обставину.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд правомірно виходив з того, що суд першої інстанції виконує функцію контролю щодо рішення третейського суду, не будучи наділеним правом контролю за його діяльністю та правом скасування або зміни рішення по суті.

З аналогічних підстав відсутні правові підстави і для скасування рішення третейського суду за обставин, коли третейським судом не застосовано норму матеріального права - ст. 99 Конституції України, та не враховано, що кредитний договір укладався в іноземній валюті.

Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 21.10.2015 по справі № 6-831цс15, на яку посилається ОСОБА_1 у своїй заяві, не підлягає застосуванню у даній справі, оскільки обставини, які були враховані судом при розгляді справи, що була предметом перегляду у Верховному Суді України, є відмінними від обставин у даній справі.

Суд першої інстанції також обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не є належним суб'єктом звернення щодо вимог про скасування рішення третейського суду відносно відповідача у третейській справі - ОСОБА_3 (позичальник за кредитним договором) з урахуванням того, що оспорюване заявником рішення третейського суду ухвалювалось щодо двох відповідачів - поручителя ОСОБА_1 та позичальника ОСОБА_3, тоді як матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 уповноважував ОСОБА_1 представляти його інтереси у даній справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду.

Таким чином, судом першої постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Дата виготовлення повного тексту постанови - 01 лютого 2018 рік.

Єдиний унікальний номер справи: № 755/14654/17

Провадження: № 22-ц/796/301/2018

Головуючий у суді першої інстанції: ВиниченкоЛ.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.