Справа №489/2711/17 30.01.2018
Провадження №22-ц/784/92/18
Провадження № 22ц/784/92/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Прокопчук Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4,

- представника відповідачки ОСОБА_5,

- представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва ухвалене 20 листопада 2017 року о 14.36 год. суддею цього ж суду Тихоновою Н.С., у справі № 489/2711/17, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини.

Позивач зазначав, що є батьком малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідачка являється його матір'ю.

На теперішній час вони в зареєстрованому шлюбі не перебувають та фактичних шлюбних відносин не підтримують.

Де - який час дитина проживала з ним в м. Баштанка, а влітку 2017 року відповідачка забрала дитину за своїм місцем проживання у м. Миколаїв.

Відповідачка вихованням та утриманням дитини не займається, негативно характеризується, не працює, зловживає спиртними напоями. Умови проживання відповідачки є неприйнятними для проживання дитини, а її поведінка негативно впливає на психіку дитини.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7 2014 року народження разом з ним за адресою АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 2014 року народження з батьком ОСОБА_2, за адресою АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що в інтересах малолітньої дитини потрібно визначити її місце проживання з батьком.

Колегія погоджується з таким висновком суду виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з довідкою Житлово-експлуатаційної контори №16 від 01 червня 2017 року малолітній ОСОБА_7 зареєстрований разом з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, в квартирі, належній сестрі відповідачки.

З доказів, які містяться в матеріалах справи, а також пояснень відповідачки в суді апеляційної інстанції видно, що дитина фактично проживала з матір'ю по вул. Театральній 49/1 кв. 22, у квартирі, що належить батькам відповідачки.

Сама відповідачка періодично проживає за іншою адресою - в АДРЕСА_3 у квартирі, належній співмешканцю відповідачки.

Актом обстеження умов проживання від 06 червня 2017 року встановлено, що квартира АДРЕСА_4 має три кімнати, для виховання та розвитку дитини створені належні умови проживання. У вказаній квартирі також проживають батьки відповідачки ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Як видно із характеристик, що містяться в матеріалах справи, ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується посередньо (а.с.8,9,72,73,75).

Також встановлено, що ОСОБА_4 не працює, з 30 серпня 2017 року перебуває на обліку як безробітна в Інгульському РЦЗ м. Миколаєва, не має власного доходу, таким чином єдиним джерелом існування її та дитини є державна соціальна допомога, що не є її самостійним доходом.

ОСОБА_4 перебуває на диспансерному обліку в Миколаївському обласному наркологічному диспансері з 30 жовтня 2013 року та внаслідок вживання опіоїдів, каннабіноїдів із синдромом залежності, зловживання психостимуляторами, алкоголем з 14 квітня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні. Була виписана з відділення 27 квітня 2017 року у зв'язку з відмовою від лікування. Викладене підтверджується довідкою Миколаївського обласного наркологічного диспансеру № 01- 1132 від 26 червня 2017 року.

Батько дитини ОСОБА_2 зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 разом з батьками в будинку, що належить їм на праві власності.

Позивач за місцем проживання характеризується позитивно, працює у ФГ «Маяк» в м. Баштанка з 21 червня 2017 року на посаді водія, отримує заробітну плату у розмірі 4 600 грн., тобто має стабільний самостійний дохід.

Актом обстеження умов проживання від 11 травня 2017 року, встановлено, що ОСОБА_2 проживає в будинку, що складається з 5 кімнат, які облаштовані необхідними меблями, побутовою технікою. Для проживання дитини виділено окрему кімнату, де є все необхідне для виховання та його розвитку.

Як видно з інформації Миколаївського обласного наркологічного диспансера від 30 січня 2018 року, ОСОБА_2 перебуває на «Д» обліку у вказаному медичному закладі з 1999 року.

Згідно довідки Баштанської ЦРЛ від 14 серпня 2017 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря нарколога та з 15 лютого 2013 року по 07 березня 2013 року знаходився на лікуванні в МОНД. Виписаний з відділення по закінченню курсу лікування. З 2013 по 2017 роки до лікаря нарколога не звертався.

Згідно довідок Департаменту інформаційних технологій МВС України серії ААА № 0014639 та серії ІАА №0238402 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності не притягувалися не знятої чи не погашеної судимості не мають.

З березня 2014 року дитина за згодою матері почала проживати з батьком в АДРЕСА_2 в будинку, належному батькам позивача.

В подальшому між сторонами виник спір щодо того, з ким із батьків має проживати дитина.

Мати дитини питання щодо наявності спору про місце проживання дитини перед органом опіки та піклування не ставила, до суду з позовом щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 не зверталася.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину.

Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини.

Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Отже, при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по- друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 жовтня 2017 року за місцем проживання малолітнього ОСОБА_7 встановлено, що дитина переважно проживає з бабусею ОСОБА_9, яка є матір'ю відповідачки за адресою АДРЕСА_4, де для виховання дитини створені належні умови. Орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7 2014 року народження, з матір'ю ОСОБА_4

Згідно акту психологічного дослідження № 1-17 від 08 червня 2017 року, складеного психологом ОСОБА_10 на підставі звернення батька ОСОБА_2, під час спілкування з дитиною, склалася думка, що вона надає перевагу більше батькові та має більшу прихильність до нього.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції вірно виходив з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, прийняв до уваги встановлені в судовому засіданні факти більш відповідального ставлення батька за дитину, зважаючи на те, що він виявляє більшу увагу до сина і турботу про нього, працює, своєчасно отримує заробітну плату та спроможний забезпечити дитину всім необхідним і створити належні умови для його проживання та виховання.

При цьому суд проаналізувавши вказані вище докази, врахував, що малолітній ОСОБА_7 після фактичного припинення батьками шлюбних відносин де -який час проживав разом з батьком, який за ним доглядав, піклувався і слідкував за його розвитком, влаштував дитину до дошкільного закладу № 4 «Дюймовочка» м. Баштанка, який дитина відвідувала за час проживання з батьком що підтверджується довідкою дошкільного навчального закладу від 10 травня 2017 року (а.с.17).

Виходячи з інтересів дитини, суд прийняв до уваги і ставлення матері до своїх батьківських обов'язків, її здатність приділяти дитині належної уваги і приймати участь у її вихованні, з огляду на те, що відповідачка більшість часу проживає за іншою адресою разом із співмешканцем, в той час як дитина знаходиться та проживає переважно з бабусею - матір'ю відповідачки.

Суд також врахував особисті якості батьків, стан здоров'я кожного з них, небажання матері лікуватися від наркотичної залежності, а також і те, що стан здоров'я відповідачки є таким, що перешкоджає вихованню дитини та дасть можливість негативно на неї впливати.

Встановивши наведені обставини та враховуючи, що батько виявляє більшу увагу до сина і турботу про нього, спроможний створити належні умови для виховання та самостійно утримувати дитину, оскільки має самостійний доход, місцевий суд правильно вважав наявними правові підстави для визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки це відповідає інтересам дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок органу опіки та піклування від 26 жовтня 2017 року відповідно до якого місце проживання дитини доцільно визначити з матір'ю, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до положень ст. 19 СК України висновок органу опіки та піклування не є обов'язковим для суду, розцінюється лише як один із доказів та носить рекомендаційний характер.

Оскільки в сукупності з іншими доказами у справі та наведеними вище обставинами, цей висновок суперечить інтересам дитини, суд вірно не прийняв його до уваги.

Доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованості висновку психолога від 08 червня 2017 року, є безпідставними, оскільки такі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів у справі. До того ж, як встановлено в суді апеляційної інстанції, спостереження відносин між дитиною та батьком проводилися в той період часу, коли дитина знаходилась у батька, а сам висновок складений пізніше.

Щодо посилань апелянта на наявність у позивача заборгованості по аліментам, то вони теж не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Так, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач посилався на те, що він періодично надавав матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку, під час проживання дитини з відповідачкою і цю обставину остання не заперечувала та не спростувала.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони не спростовують вище наведених висновків суду.

Оскільки судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 379 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 01.02.2018 р.