Справа № 310/6841/17
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю представників позивачки ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2014 року є власником домоволодіння № 124 по вул. Курортній в м. Бердянську Запорізької області. До одержання позивачкою спадщини вказане домоволодіння належало її матері ОСОБА_6 ОСОБА_7 позивачки постійно проживала і була зареєстрована у вищезазначеному будинку. За згодою матері в будинку було зареєстровано ОСОБА_3 Будучи зареєстрованим і проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 не тільки не приймав участі у несенні витрат за надані комунальні послуги, але й вимагав у матері гроші, вів неправильний спосіб життя. З цієї причини ОСОБА_6 посвідчила заповіт на користь позивачки. 10 грудня 2011 року ОСОБА_6 померла. Оскільки позивачка є пенсіонеркою, має незначну пенсію, вона звернулась до відповідача і запропонувала йому сплачувати одержані ним комунальні послуги, але, незважаючи на це, ОСОБА_3 продовжував ухилятися від сплати комунальних послуг, в 2015 році взагалі покинув житловий будинок, забрав свої особисті речі і став проживати за іншою адресою. На даний час в домоволодінні проживає дочка позивачки з неповнолітнім сином та чоловіком. ОСОБА_3 не був і не є членом сімї позивачки, у неї відсутні зобовязання надавати йому для користування одержане за заповітом домоволодіння. ОСОБА_5 неодноразово пропонувала відповідачу знятися з реєстрації, оскільки не має можливості отримати субсидію, користуватися належною їй нерухомістю. Право на реєстрацію відповідач втратив в звязку із тим, що його права є похідними від прав ОСОБА_6 в звязку із тим, що будь-яких договірних правовідносин, які б надавали підстави для обмеження прав позивачки як нового власника будинку, не існувало. З вищенаведених підстав просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивачка в судове засідання не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 пояснила суду, що на даний момент власником будинку № 124, розташованого по вул. Курортній, за заповітом є ОСОБА_5 Раніше вказане домоволодіння належало матері позивачки, яка надала дозвіл ОСОБА_3 зареєструвати в будинку своє місце проживання. Відповідач не сплачував комунальні послуги, мати позивачки мусила нести всі витати сама. В 2015 році ОСОБА_3 залишив домоволодіння, на даний час проживає з жінкою по вул. Д. Бідного. Реєстрація відповідача порушує право власності нового власника будинку. Ніякі договори оренди, найму житлового приміщення відповідач із колишнім власником будинку не укладав, його право є похідним від права власності ОСОБА_6 Ніяких сервітутів за життя ОСОБА_6 встановлено не було. На даний час відповідач комунальні послуги також не сплачує, довідок, необхідних для оформлення субсидії, не надає. Враховуючи наведене, просила позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив суду наступне. Він проживав у спірному будинку разом з матірю, був у ньому зареєстрований з народження, допомагав матері. Позивачка отримала спадщину обманним шляхом. Коли ОСОБА_3 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, у нього було тяжке матеріальне становище, тому він сплачував за спожиті комунальні послуги нерегулярно, в подальшому заборгованість погашав, але позивачка відрізала йому газ та світло, тому відповідач був вимушений піти з будинку. На даний час готовий переїхати до будинку і сплачувати комунальні послуги. Бажає переїхати до будинку із жінкою, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах та її трьома неповнолітніми дітьми. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача пояснив суду, що в даному випадку правовідносини між відповідачем та колишнім власником будинку регулювалися ст.ст. 401-403 ЦК України, які передбачають встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. В даному випадку відсутні підстави для припинення сервітуту відповідно до ст. 406 ЦК України. Таким чином, в звязку із переходом права власності на будинок № 124 по вул. Курортній від ОСОБА_6 до позивачки відповідач зберігає за собою право користування житловим приміщенням, в якому він був зареєстрований за згодою померлої матері. Згідно із ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Посилання позивачки як на доказ порушень її прав неможливість отримання субсидії на оплату комунальних послуг внаслідок реєстрації відповідача у домоволодінні не відповідає дійсності, оскільки відповідно до п. 7 постанови КМУ від 21 жовтня 1995 року № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» субсидія розраховується виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, які фактично у ньому проживають. У разі задоволення позову ОСОБА_3 зобовязаний буде зареєструвати своє нове місце проживання, але він не має житла або документів, що підтверджують право на проживання у житлі. На даний час право позивачки не порушено, її звернення до суду є передчасним. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2014 року ОСОБА_5 є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6, яка померла 10 грудня 2011 року. Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку № 124, що розташований в м. Бердянську Запорізької області по вулиці Курортній.

У відповідності з довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11 вересня 2017 року в будинку, розташованому за адресою: м. Бердянськ, вул. Курортна, 124, зареєстровані ОСОБА_3 (але не проживає), ОСОБА_1, ОСОБА_7

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили суду, що ОСОБА_3 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2015 року, комунальні послуги не сплачує, як і не сплачував за життя померлої ОСОБА_6

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом із тим згідно з розясненнями, які містяться у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Судом установлено, що станом на час розгляду справи в суді єдиним власником спірного домоволодіння є позивачка, яка набула право власності на будинок за заповітом після смерті матері.

Відповідач був членом сімї своєї померлої матері, проте членом сімї позивачки не є.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, суд зазначає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що на підставі вищевказаних вимог закону сервітут був встановлений, адже ні договором, ні законом, ні рішенням суду сервітут щодо користування квартирою не встановлювався.

Крім зазначеного, аналіз ст. 405 ЦК України підтверджує, що сервітут, який передбачено для членів сімї власника житла, є по своїй суті особистим. Особливістю особистого сервітуту є те, що це право виключно конкретної особи. Оскільки такого роду речове право можуть мати не всі, а лише конкретні особи члени сімї власника житла, особі належить особистий сервітут доти, доки вона має статус члена сімї власника житла. Відповідно, у особи, яка втратила статус члена сімї власника житла, цей сервітут припиняється. Тобто, особистий сервітут, передбачений у ст. 405 ЦК України, не може належати колишнім членам сімї власника житла.

Враховуючи, що позивачка є власником спірного будинку, відповідач згідно з положеннями ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР не є членом її сімї, з 2015 року не проживає разом з нею і не веде спільне господарство, був зареєстрованим у вказаному будинку зі згоди попереднього власника, при цьому створює новому власнику перешкоди у користуванні її майном, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, (АДРЕСА_1) до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, (місце реєстрації: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Курортна, 124, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, (місце реєстрації: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Курортна, 124, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5) таким, що втратив право користування житловим будинком № 124 по вул. Курортній у м. Бердянську Запорізької області.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 16 лютого 2018 року.

Суддя ОСОБА_10