БІЛОВОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Цимбал Ю.Ю.

при секретареві Багрій А.О.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Біловодська цивільну справу за позовом ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, місце реєстрації: пров. АДРЕСА_1 ОСОБА_4, місце реєстрації: пров. АДРЕСА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у травні 2015 року між нею та ОСОБА_3, ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість про купівлю будинку з господарськими спорудами по провул. АДРЕСА_3 за 30 000 грн. 00 коп.

Вказувала, що 20 травня 2015 року її чоловік ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 30 000 грн. 00 коп., які в подальшому в присутності ОСОБА_7 в салоні машини останньої були передані ОСОБА_3

Зазначала, що після передачі коштів, вона разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_3 поїхали до смт. Біловодська Луганської області до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу, однак виявилося, що відсутня оцінка вказаного будинку, а тому його не було укладено. Враховуючи ситуацію, відповідачем було запропоновано оформити довіреність на неї для продажу спірного будинку.

Після отримання коштів відповідачі передали їй технічний паспорт на будинок по провул. АДРЕСА_3 та ключі. Відповідачі після цього виїхали з території України та проживають у Російській Федерації. Згодом виявилося, що будинок був придбаний у шлюбі, а тому для його продажу потрібна згода другого із подружжя, а саме ОСОБА_4 На її прохання надати таку згоду відповідачі відмовилися, а згодом скасували довіреність.

У зв'язку з наведеним просила суд визнати дійсним договір-купівлі продажу житлового-будинку з господарськими спорудами за адресою: провул. АДРЕСА_3, укладений 25 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на вказаний будинок.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник позивача теж просила суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення у газеті «Вісті Луганщини» від 18 жовтня 2017 року, 15 січня 2018 року та викликані до зали суду через розміщення оголошення на офіційному сайті Судова влада.

За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України.

У відповідності до вимог п. 9 Прикінцевих положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, заслухавши сторін в межах заявлених позовних вимог, допитавши свідків, приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства і підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: провул. АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 (а.с. 7).

На а.с. 11 міститься розписка ОСОБА_5 від 20 травня 2015 року, яка підтверджує, що кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп. останній позичив у ОСОБА_6 та згідно розписки від 20 травня 2016 року (а.с. 10) вказана сума була повернута.

Із довіреності від 20 травня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1, ОСОБА_5 продати за ціну та на умовах за їх розсудом належні їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами та вчиняти інші дії, пов'язані з її майном (а.с. 12).

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_1 зареєструвала земельну ділянку по провул. АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1559 га (а.с. 14), що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 33258631 від 20 лютого 2017 року підтверджується, що вищезазначена довіреність скасована (а.с. 13).

Із договору № 614 від 14 липня 2016 року слідує, що ОСОБА_1 здійснила погашення заборгованості за послуги газопостачання у житловому будинку по провул. АДРЕСА_3 (а.с. 17)

На а.с. 18-20 міститься технічний паспорт на житловий будинок по провул. АДРЕСА_3, виданий ОСОБА_1

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що позивач та її чоловіка знає давно, вони працювали у нього сторожами; він позичив їм 30 000 грн. 00 коп. для придбання спірного будинку у травні 2015 року, які за рік йому повернули. Зазначив, що позивач та її чоловік ОСОБА_5 заселилися до будинку та там проживають, зробили ремонт.

Свідок ОСОБА_7 вказала, що товаришує із позивачем та її чоловіком, у травні 2015 року вони попросили її поїхати до смт. Біловодська Луганської області укласти договір-купівлі продажу житлового будинку. У її машині, в її присутності кошти, в сумі 30 000 грн. 00 коп., які перед тим ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 у с. Городище Станично-Луганського району Луганської області були передані ОСОБА_1 - ОСОБА_3 Після чого, вони поїхали до нотаріуса у смт. Біловодськ Луганської області, однак оскільки не було всіх необхідних документів відповідач ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 довіреність на продаж спірного будинку. Їй відомо, що позивач так і не оформила документів на будинок, постійно телефонує, намагається домовитися із відповідачами, щоб вони приїхали і підписали договір, однак останні на її прохання не реагують, вказуючи що будинок досі їх і вони планують його знову продати.

Із показань свідка ОСОБА_5 слідує, що відповідачі уникають спілкування з ним та його дружиною. У травні 2015 року він позичив 30 000 гривень у ОСОБА_6 про що він написав розписку, кошти повернув, передавав гроші ОСОБА_9 в машині ОСОБА_7

Згідно вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Для визнання такого договору дійсним обов'язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, позивач належним чином виконав договір, передавши відповідачеві обумовлену суму грошей, відповідач частково виконав договір, передавши нерухомість, але ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Згідно ч. 1 ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 19 червня 2013 року по справі № 6-49 цс13 у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у Постанові ВСУ від 06 вересня 2017 року у справі за № 6-1288цс17).

Відповідно до п. 13 Постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

У той же час, з 01 січня 2013 року у Цивільний кодекс України внесли суттєві зміни, пов'язані зі скасуванням державної реєстрації правочинів. Так з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, по відношенню до ч. 2,3 статті 182, ч. 4 статті 334, ч. 3 статті 640 та статті 657 ЦК України. Згідно до цих змін, державна реєстрація договору (правочину) нерухомого майна скасовано.

З ч. 3 ст. 334 ЦК України вбачається, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Виходячи з наведених обставин, та з урахуванням встановленого факту ухилення відповідача ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору, що підтверджується, зокрема, показами свідків, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача та задовольнити позов в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового-будинку з господарськими спорудами за адресою: провул. АДРЕСА_3, укладений 25 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4

Однак, суд відмовляє в частині визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки згідно 220 ЦК України, договір лише визнається дійсним, а визнання права власності не передбачено, оскільки право власності виникає в силу Закону, зокрема на підставі частини 3 статті 334 ЦК України після набрання чинності таким рішенням суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати дійсним договір-купівлі продажу житлового-будинку з господарськими спорудами за адресою: провул. АДРЕСА_3, укладений 25 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4.

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою у порядку та строки, що передбачені ст. 284 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги через Біловодський районний суд Луганської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ Ю.Ю. ЦИМБАЛ