Провадження №2/202/74/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Волошина Є.В.,

за участю секретаря Шишляннікова О.В.

прокурора Скрипник В.В.

представника Регіонального відділення

Фонду державного майна України ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2013 року прокурор Індустріального району м.Дніпропетровська звернувся до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області до ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», з позовом до ОСОБА_4, треті особи ТОВ «Хімекс», ОСОБА_5 про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння, яке вибуло із власності держави поза волею власника через порушення процедури корпоратизації та в подальшому до добросовісного набувача. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі №40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, позов Регіонального відділення ФДМУ задоволено частково, визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ» «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: №7 по вул. Калиновій, 10, №8 по вул. Тверській,29, №9 по вул. Тверській, 31, №10 по вул. Тверській, 31-а, №3 по вул. Б. Хмельницького, 14 та №4 по вул. Б. Хмельницького, 10; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» цих гуртожитків; визнано недійсним ОСОБА_2 оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську: №7 по вул. Калиновій, 10, №8 по вул. Тверській, 29, №9 по вул. Тверській, 31, №10 по вул. Тверській, 31-а, №3 по вул. Б. Хмельницького, 14 та №4 по вул. Б. Хмельницького,10; визнано право власності за державою в особі регіонального ФДМУ по Дніпропетровській області на вказані гуртожитки: №7 по вул. Калиновій, 10, №8 по вул. Тверській, 29, №9 по вул. Тверській, 31, №10 по вул. Тверській, 31-а, підвал та прибудинкові споруди гуртожитку №3 по вул. Б. Хмельницького, 14 та 2,4,5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку №4 по вул.Б.Хмельницького,10; вилучено із незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» вказані гуртожитки. В іншій частині позову відмовлено у звязку з тим, що решта приміщень вже не є власністю ВАТ «БМФ» «Дніпроважбуд» і на час розгляду справи частина майна знаходиться у третіх осіб, яким воно відчужене, зокрема, ТОВ «Трейд технолоджи інвестмент», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ТОВ «Торгівельно-офісний центр «Інсток». Виходячи із встановлених у вищезазначеному судовому рішенні обставин недійсності правових підстав набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» права власності на вказані гуртожитки та того, що це майно підлягає поверненню у власність держави, а також у звязку з тим, що частина житлового фонду гуртожитків, була відчужена третім особам, зокрема, ОСОБА_4 - на першому поверсі приміщення 102 поз.6, 34, 34а, 20, 41 у будівлі гуртожитку літ. А-5, по вул.Б.Хмельницького, 10 у м.Дніпропетровську, загальною площею 57,6 кв.м. у загальному користуванні: ганки літ.а2, а3 , а1 на І поверсі поз. І.ІІ.ІV. V. VI.VII. 1.2.23.25.26.30, що на час такого відчуження було заборонено законом і про що набувач повинен був знати, позивач просив суд визнати право власності за державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на нерухоме майно, що розташоване по вул. Богдана Хмельницького, буд.10, у місті Дніпропетровську, а саме: частину будівлі гуртожитку літ А-5 на першому поверсі приміщення №102 поз. поз.6, 34, 34а, 20, 41 загальною площею 57,6 кв.м. (у загальному користуванні ганки літ.а2, а3 , а1 на І поверсі поз. І.ІІ.ІV. V. VI.VII. 1.2.23.25.26.30.) та витребувати вказане майно із володіння ОСОБА_4 на користь позивача.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2015 року провадження у даній справі закрито в частині позовних вимог до ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі п.7 ч.1 ст. 206 ЦПК України та виключено із числа третіх осіб ТОВ «Хімекс».

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року, в порядку процесуального правонаступництва, здійснено заміну прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська на Дніпропетровську місцеву прокуратуру №1.

Прокурор прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник регіонального ФДМУ по Дніпропетровській області позовні вимоги підтримав та просив пред'явлену позову заяву задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Також зазначив, що спірне майно вибуло із власності держави поза волею ФДМУ по Дніпропетровській області.

Представники відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та у задоволенні позову просили відмовити. В обґрунтування заперечень зазначили, що ОСОБА_4 у встановлений законом спосіб набув право власності на спірне майно ще 13 липня 2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, не за наслідками відчуження (вказаного в позові майна) від держави, а від третіх осіб, які в свою чергу, за законом набули право власності ще у 2003 році. ОСОБА_4 ще 15 серпні 2006 року, у відповідності до приписів чинного законодавства України, зареєстрував вказаний правочин у відповідних державних реєстраційних органах, що підтверджується відповідними належними документальними доказами. Таким чином, держава, в інтересах якої і відбулося звернення до суду з даним позовом, ще 15 серпня 2006 року, тобто з моменту державної реєстрації ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного майна, офіційно визнала і підтвердила факт виникнення у нього права власності на вказане в позові нерухоме майно. Крім того, спірні приміщення ніколи не були житловими з моменту будівництва вказаних приміщень. В запереченнях також зазначили, що твердження прокуратури, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння регіонального відділення ФДМУ у Дніпропетровській області проти волі останніх не відповідає дійсності, оскільки корпоратизація і приватизація майна державного підприємства, яке в подальшому було перетворено на ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалося з дотриманням всіх вимог діючого на той час законодавства та за безпосередньої участі Фонду державного майна України, який відповідно до Указу Президента України № 699/94 від 26 листопада 1994 року було визнано державним органом приватизації та засновником з боку держави відкритих акціонерних товариств. Крім того, Фонд державного майна України, як правонаступник первісного засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» від імені державного органу приватизації 27 січня 1995 року відповідно до вказаного Указу Президента склав акт прийому-передачі документів ВАТ «Дніпроважбуд», що було повязано з необхідністю виконання Указу Президента України від 19 лютого 1994 року за № 56/94 «Про єдину систему органів приватизації України». Вищевикладене, на думку представників відповідача ОСОБА_4, підтверджує той факт, що корпоратизація та приватизація будь-яких державних підприємств в Україні відбувалася лише за безпосередньої участі держави через відповідні державні органи влади, яким був Фонд державного майна України. Представники відповідача зазначили, що є безпідставним посилання прокурора на постанову Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року по справі 40/287, яка нібито має преюдиціальне значення для вирішення даної справи, оскільки відповідач ОСОБА_4 не брав участі у цій справі та відповідно до роз'яснень, які містяться у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі» особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Аналогічні висновки містяться у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена була належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавала.

Суд, заслухавши представників сторін, повно та всебічно дослідивши докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи право власності на нежитлові приміщення в будівлі гуртожитку літ. А-5 на І поверсі прим. №102 поз.6,34,34а, 20,41 площею 51,7 кв.м., у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3 , а1 на І поверсі поз. І.ІІ.ІV. V. VI.VII. 1.2.23.25.26.30, зареєстроване за ОСОБА_4 з 15 серпня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу (ВЕА №319972 реєстр №1617 (13.07.2006), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР( а.с..33т.1).

Передумовою укладення цього договору стала низка правочинів.

Так, 04 грудня 2003 року відповідно до договору купівлі-продажу частини гуртожитку №4, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованому в реєстрі за №3960, Відкрите акціонерне товариство будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» продала, а ОСОБА_5 купила будівлю гуртожитку №4, що знаходиться в м.Дніпропетровськ по вул.Б.Хмельницького 10. За заявою власника, відповідно до ОСОБА_8 з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується від 14 листопада 2003 року за №1993128, реєстраційний номер 3071822, відчужується літ.А-5 і на поверсі приміщення 102 поз.1-42, ІІІ загальною площею 611,4 кв.м., а1, а4, а14,а12,а10; в загальному користуванні: а2,а3 ганки; на І поверсі І тамбур, ІІ сходи, ІV тамбур, V сходи. Будівля гуртожитку №4 належить ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі Наказу №12/62- від 01 січня 1998 року Регіонального відділення фонду Держмайна України по Дніпропетровській області та Наказу Дніпропетровської обласної державної адміністрації Управління майном області від 10 вересня 1999 року за №2-В та зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 жовтня 2003 року за №1749286, реєстраційний номер 3071722 ( а.с.30т.1).

Відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 285 ОСОБА_5 продала, а ТОВ « Хімекс» купило частину будівлі гуртожитку №4, що знаходиться за адресою в м.Дніпропетровську, вул.Богдана Хмельницького, будинок 10. Відчужується в будинку літ.А-5 на першому поверсі приміщення 102 поз.1-42, ІІІ загальною площею 6211,4 кв.м.; ганки а1, а4, а10, а12, а14 ; в загальному користуванні: ганки а2, а3; на І-ому поверсі тамбур І, сходи ІІ, тамбур ІV сходи V. Ці нежитлові приміщення належать продавцю на підставі договору купівлі-продажу частини гуртожитку №4, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 04 грудня 2003 року за реєстром №39601, та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 грудня 2003 року за реєстраційним № 4170847 ( а.с.31т.1).

Відповідно до Наказу виконавчого комітету Дніпропетровської обласної ради народних депутатів № 114 від 27 січня 1995 року на виконання Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210 «Про корпоратизацію підприємств» та «Положення про порядок корпоратизації підприємств», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 року № 508 створено на базі будівельномонтажного тресту «Дніпроважбуд» відкрите акціонерне товариство будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» ( а.с. 187 т.1).

На виконання Указу Президента України від 19 лютого 1994 року № 56/94 «Про єдину систему органів приватизації в Україні» та Наказу Фонду Державного майна України від 23 вересня 1994 року за № 664, яким Регіональне відділення ФДМУ, задля забезпечення єдиного методичного підходу до процесів роздержавлення, було обєднань з Фондом комунального майна відповідних обласних рад, Фонд Державного майна України як правонаступник первісного засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з боку держави відповідно до Указу Президента України від 27 січня 1995 року склав акт прийому-передачі документів ВАТ «Дніпроважбуд» від імені державного органу приватизації щодо отримання повного пакету установчих документів ВАТ «Дніпроважбуд» (а.с. 188, т. 1).

Відповідно до Наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області № 12/02-ПАОК від 14 червня 1996 року прийнято рішення про приватизацію ВАТ «Будівельно-монтажної фірми «Дніпроважбуд» шляхом продажу акцій (а.с. 190, т. 1).

Відповідно до Наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області № 12/62-ЗВП від 01 жовтня 1998 року прийнято рішення про завершення приватизації ВАТ «Будівельно-монтажної фірми «Дніпроважбуд» ( а.с. 127-а т.1).

Таким чином, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за першим набувачем ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі Наказу Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області за №12/62-3ВП від 01 жовтня 1998 року та Переліку нерухомого майна, що передано у власність, підтверджено Наказом Управління майном області Дніпропетровської обласної Державної адміністрації №2-В від 10 вересня 1999 року.

Статтею 4 ЖК УРСР встановлено, що до складу житлового фонду входять жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, а жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.

Статтями 127 - 131 ЖК УРСР та п.3 примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 № 208, передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх слід відносити до об'єктів державного житлового фонду.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України №2163-XІІ від 04 березня 1992 року «Про приватизацію державного майна» (в редакції від 15.02.1995, що діяла на момент приватизації спірного гуртожитку) дія цього Закону не поширюється на приватизацію обєктів державного земельного та житлового фондів, а також обєктів соціально-культурного призначення, що фінансуються із державного бюджету, в тому числі обєктів сфери охорони здоровя, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються; зміну організаційно-правових форм власності колгоспів, підприємств споживчої кооперації. При цьому, спеціальним Законом, які регулюють приватизацію державного житлового фонду є Закон України від 19 червня 1992 року №2482-ХП «Про приватизацію державного житлового фонду» статтею 1 якого визначено, що державний житловий фонд це житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Пунктом 2 Положення про порядок передачі у власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 06 листопада 1995 року №891 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), установлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинку відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені Постановою КМ №695 лише 26 травня 2004 року. Чинне на час спірних правовідносин законодавство не відносило гуртожитки до обєктів державного житлового фонду, які підлягали передачі в комунальну власність відповідних рад і могли бути включені до вартості майна підприємства, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 28 лютого 2011 року по справі № 4/46-40/32.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі №40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, позов Регіонального відділення ФДМУ задоволено частково, визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ» «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: №7 по вул. Калиновій, 10, №8 по вул. Тверській,29, №9 по вул. Тверській, 31, №10 по вул. Тверській, 31-а, №3 по вул. Б. Хмельницького, 14 та №4 по вул. Б. Хмельницького, 10; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» цих гуртожитків; визнано недійсним ОСОБА_2 оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську: №7 по вул. Калиновій, 10, №8 по вул. Тверській, 29, №9 по вул. Тверській, 31, №10 по вул. Тверській, 31-а, №3 по вул. Б. Хмельницького, 14 та №4 по вул. Б. Хмельницького,10; визнано право власності за державою в особі регіонального ФДМУ по Дніпропетровській області на вказані гуртожитки: №7 по вул. Калиновій, 10, №8 по вул. Тверській, 29, №9 по вул. Тверській, 31, №10 по вул. Тверській, 31-а, підвал та прибудинкові споруди гуртожитку №3 по вул. Б. Хмельницького, 14 та 2,4,5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку №4 по вул. Б. Хмельницького,10; вилучено із незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» вказані гуртожитки. В іншій частині позову відмовлено у звязку з тим, що решта приміщень вже не є власністю ВАТ «БМФ» «Дніпроважбуд» і на час розгляду справи частина майна знаходиться у третіх осіб, яким воно відчужене, зокрема, ТОВ «Трейд технолоджи інвестмент», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ТОВ «Торгівельно-офісний центр «Інсток».

Відповідно до ст. 387 ЦК України, яка є підставою позову, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ст.388 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, яка також є підставою позову, якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК добросовісність набувача презюмується, якщо іншого не встановлено судом.

Дотримуючись принципу оцінки доказів, судом встановлено, що ОСОБА_10 є добросовісним набувачем спірного майна. При цьому суд враховує те, що ОСОБА_10 придбав спірні нежитлові приміщення не у ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», а у іншої юридичної особи ТОВ «Хімекс» на підставі нотаріально посвідченого правочину, який в установленому законом порядку недійсним не визнавався Таким чином, ОСОБА_10 не знав і не міг знати, що ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» не мала права відчужувати спірне майно.

Крім того, суд зазначає, що правова позиція, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року №6-1цс15 не може бути застосована до вищезазначених відносин, оскільки право власності на спірне нерухоме майно вибуло з боку держави в процесі приватизації ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд», а не за судовим рішенням.

Що стосується питання, чи вибуло спірне майно із володіння регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області з волі останнього, чи не з його волі, суд зазначає наступне.

Посилання прокурора та представника РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на преюдиціальність постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі №40/287 для прийняття рішення в даному судовому засіданні є безпідставним з огляду на наступне.

Так, у пункті 7 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» зазначено, що за змістом ч. 3 ст. 14, ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК України, особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. На цьому ж наголошується у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За змістом ч.5ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, судом встановлено, що корпоратизація і приватизація державного підприємства будівельномонтажного тресту «Дніпроважбуд», яке в подальшому було перетворено на ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалося з дотриманням всіх вимог діючого на той час законодавства та за безпосередньої участі Фонду Державного майна України, який у відповідності до Указу Президента України № 699/94 від 26 листопада 1994 року було визнано державним органом приватизації та засновником з боку держави відкритих акціонерних товариств. У пункті 3 вказаного Указу Президента України зазначено, що засновниками з боку держави відкритих акціонерних товариств, є Фонд Державного майна України, регіональне відділення Фонду Державного майна України і представництво Фонду Державного майна України у районах та містах.

Судом встановлено, що РВ ФДМУ по Дніпропетровській області як правонаступник засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з боку держави склав акт прийому-передачі документів ВАТ «Дніпроважбуд» від імені державного органу приватизації щодо отримання повного пакету установчих документів ВАТ «Дніпроважбуд».

Зазначене свідчить про те, що приватизація ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалася виключно з волі та безпосередньої участі Фонду Державного майна України.

Доказами того, що в діях РВ ФДМУ по Дніпропетровській області наявна воля на передачу спірного майна іншій особі свідчать і Наказ РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 14 червня 1996 року за № 12/02/ПАОК про початок приватизації та Наказ РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 01 жовтня 1998 року за № 12/62-ЗВП про завершення приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

З огляду на обставини, встановлені судом, суд вважає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна і останнє не може бути в нього витребувано, оскільки вибуло із володіння РВ ФДМУ по Дніпропетровській області з волі останнього на законних підставах.

За викладених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки згідно з вимогами п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати при відмові в задоволенні позову покладаються на позивача, а відповідно до п.11 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий Збір» (у редакції на час предявлення позову) органи прокуратури звільнені від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4,5,127-131 ЖК України, ст.ст.387,388 ЦК України, ст.ст.12,13, 81,89,258,263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений до 15 лютого 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Волошин Є.В.