Справа № 462/2545/18 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/187/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Львів

Справа № 462/2545/18

Провадження № 22-ц/811/187/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 23 липня 2018 року (суддя Палюх Н.М.)

у справі

за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Залізничного відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

2 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 30 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 12 грудня 2016 року у справі за його скаргою про визнання дій Залізничного ВДВС ЛМУЮ неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, визнано неправомірними дії головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пазиняк Г.Я. щодо відмови у прийнятті до виконання виконавчих листів у справі №462/6599/15-ц та зобов'язано головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пазиняк Г.Я. прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження за виконавчими листами у справі №462/6599/15-ц за заявами стягувача ОСОБА_2 9 березня 2017 року Апеляційним судом Львівської області постановлено ухвалу про визнання апеляційної скарги неподаною та повернення її апелянту. Ухвала суду набрала законої сили. В даному випадку неправомірні дії Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області доведені та визнані ухвалою суду від 12 грудня 2016 року, тобто дані обставини не потребують додаткового доказування. Вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, дратівливості, слабості, головних болях, порушеннях режиму сну. Йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 30000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

В решті позову відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2 Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не в повній мірі охоплює понесені ним моральні страждання через неправомірну бездіяльність Залізничного ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області. Неправомірна бездіяльність відповідача спричинила виникнення у нього душевних страждань, переживань, болі у ділянці серця, головного болю, порушення режиму сну. Вказує, що у зв»язку з цим він пройшов тривалий курс лікування неврологічних захворювань у Комунальній 3-й міській поліклініці. Визначений судом розмір шкоди, на його думку є заниженим. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з наступного.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 12 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, визнано неправомірними дії головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пазиняк Г.Я. щодо відмови у прийнятті до виконання виконавчих листів у справі №462/6599/15-ц, зобов'язано головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пазиняк Г.Я. прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження за виконавчими листами у справі №462/6599/15-ц за заявами стягувача ОСОБА_2

Як вбачається з даної ухвали, судом встановлено наступні обставини: що повідомленням головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пазиняк Г.Я. серії ВП №52838763 від 8 листопада 2016 року повернуто виконавчий лист №462/6599/15-ц від 31 жовтня 2016 року стягувачу ОСОБА_2 без прийняття до виконання у зв'язку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим у відповідності до п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Також, повідомленням головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пазиняк Г.Я. серії ВП №52838691 від 8 листопада 2016 року повернуто виконавчий лист №462/6599/15-ц від 31 жовтня 2016 року стягувачу ОСОБА_2 без прийняття до виконання у зв'язку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим у відповідності до п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». На підставі наведеного, державним виконавцем, не було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчих документів Залізничного районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року, державним виконавцем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо здійснення будь-яких попереджень стягувача про повернення йому виконавчих документів, не складено жодних актів у відповідності до ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та не обґрунтовано у чому полягає обов'язковість внесення авансового внеску стягувачем ОСОБА_2 Відтак, державним виконавцем Пазиняк Г.Я. в порушення зазначених вимог закону, не вжито усіх заходів щодо виконання рішення суду, неупередженого, своєчасного виконання виконавчих дій, формально, без належних на те підстав повернуто виконавчі листи Залізничного районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року стягувачу.

Згідно довідки Комунальної 3-ої міської поліклініки м.Львова від 7 вересня 2016 року ОСОБА_2 з 3 серпня 2016 року по 7 вересня 2016 року знаходився на амбулаторному лікуванні в Комунальній 3-ій міській поліклініці м.Львова.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У п.10-1 вказаної Постанови роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст. 43 Бюджетного кодексу України, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду ( підпункт 5 пункту 4 цього Положення ).

У відповідності до п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Суд першої інстанції, з урахуванням наведеного, а також того, що позивачем не представлено належних доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди в сумі 30000 грн., з врахуванням обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач, внаслідок неправомірних дій Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області, та виходячи з вимог розумності і справедливості, прийшов до висновку, що сума, яку просить стягнути позивач в рахунок відшкодування моральної шкоди, надто велика та підлягає зменшенню, а тому необхідно стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 3000 грн. моральної шкоди.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те що стягнутий розмір шкоди є заниженим та не відповідає встановленим обставинам справи щодо понесених позивачем моральних страждань, колегія суддів зазначає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували дані доводи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивача суд апеляційної інстанції зазначив, що керувався принципом розумності та врахував, що позивач не навів суду достатньо переконливих з погляду розумності пояснень та не надав належних доказів щодо характеру завданих йому немайнових втрат, які б давали підстави задовольнити позов в повному обсязі.

В решті рішення не оскаржується і не переглядається.

Відповідно до вимог ст. 375ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без змін, апеляційну скаргу-без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23 липня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, оскільки розгляд справи без виклику учасників справи.

Повний текст постанови складений 8 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді