Справа № 367/7792/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/593/18 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 38 27.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.

за участю секретаря Марченка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 відповідно до ст. 365 ЦК України звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_3 та просила суд: припинити право власності відповідачки на 1/200 частини квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на належну відповідачці 1/200 частини зазначеної квартири; присудити на користь відповідачки грошову компенсацію у розмірі 1901,26 грн.; стягнути з відповідачки на її користь всі судові витрати по справі.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 17 травня 2015 року її дочка ОСОБА_4 та чоловік дочки ОСОБА_5 придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Зазначена квартира придбана у спільну часткову власність, з яких ОСОБА_4 належало - 99/100, а ОСОБА_5 -1/100.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 Після їх смерті відкрилась спадщина на вказану квартиру.

Позивачка, як матір померлої ОСОБА_4, успадкувала належну останній 99/100 частин зазначеної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гандурською Н.І. 23 серпня 2016 року № 886.

Належну померлому ОСОБА_5 1/100 частину квартири - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували у рівних частинах по 1/200, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 13 вересня 2016 року № 6-1022, № 6-1023.

Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 29 серпня 2016 року № 66774004, від 17 вересня 2016 року № 68344351, квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, частки яких становлять - 199/200 та 1/200 відповідно.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 13 липня 2016 року, проведеного ТОВ «Науковий центр незалежних експертиз» ринкова вартість квартири становить 380 252 грн.

Позивачка сама обслуговує квартиру, підтримує її належний стан, сплачує комунальні послуги. Відповідачка вказаною квартирою не користується, участі в утриманні майна не приймає, комунальних платежів не сплачує, користуватися вказаною квартирою намірів немає, оскільки має інше житло.

Також, зазначала, що вона та ОСОБА_3 не є членами однієї сім'ї, вони не проживають спільно, не ведуть спільного господарства, між ними немає родинних зв'язків. Крім того, відповідачка відмовляється сплачувати комунальні послуги, поточні витрати по утриманню квартири, що робить неможливим спільне володіння та користування майном.

Оскільки, частка відповідачки ОСОБА_3 на квартиру у праві спільної часткової власності є незначною, а саме 0,1455 кв.м. із 29,1 кв.м. або 0,5 % від всього майна , вартість її частки становить - 1901,26 грн., просила суд відповідно до ст. 365 ЦК України припинити право ОСОБА_3 на частку у спільному майні.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України сума у розмірі 1901,26 грн. позивачкою на депозитний рахунок Ірпінського міського суду Київської області не вносилась, оскільки вона мала надію щодо мирного врегулювання спору.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, просила суд: зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй будь-яких перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, яка належить їй на праві спільної власності; вселити її у зазначену квартиру; стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що після смерті батька - ОСОБА_5 одержала у спадщину 1/200 квартири АДРЕСА_3.

Спірна квартира перебуває у частковій спільній власності її та ОСОБА_2

ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, має інше житло у м. Вінниця, мешкає закордоном, а тому спірна квартира її, як житло не цікавить.

З моменту успадкування зазначеної квартири ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 перешкоджають ОСОБА_3 користуватися квартирою, як житлом, наполягають на продажі квартири третім особам та зазначає, що іншого житла у неї немає, продавати квартиру вона не має наміру.

Рішенням Ірпінського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги первісного позову у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом при розгляді справи не враховано роз'яснення Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок » та крім цього, зазначає, що відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року у справі № 381/4086/16-ц за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6, в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_5

При апеляційному розгляді справи представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_8 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_9 при апеляційному розгляді заперечив щодо доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін, врахувавши, що спірне житло є єдиним місцем проживання ОСОБА_3, а крім того, позивачем не виконано вимогу ч.2 ст. 365 ЦК України щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду коштів у розмірі вартості частки, на яку він просить припинити право власності відповідачки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 була придбана у спільну часткову власність: 99/100 - належало ОСОБА_4 та 1/100 - ОСОБА_5 (а.с. 13, 14 ).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складалась з 1/100 частини квартири АДРЕСА_5.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складалась з 99/100 частин квартири у будинку АДРЕСА_7

ОСОБА_2, яка є матір'ю померлої ОСОБА_4, успадкувала належну останній 99/100 частин зазначеної квартири, про що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гандурською Н.І. 23.08.2016 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий запис №886) (а.с.10).

Належну померлому ОСОБА_5 1/100 частину квартири у будинку АДРЕСА_7 успадкували ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про що 13.09.2016 року державним нотаріусом дванадцятої Київської державної нотаріальної контори позивачу та відповідачу видані свідоцтва про право на спадщину за законом та внесено відповідні реєстрові записи 6-1022 та 6-1023 (а.с. 11,12).

Таким чином, квартира у будинку АДРЕСА_7 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2- 199/200 частин та ОСОБА_3- 1/200 частина.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду із вимогою про припинення права власності відповідача на частку у спільній частковій власності на квартиру, не вніс на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні, яку вона просить припинити. Більш того, позивачем не надано до суду доказів дійсної вартості 1/200 частини спірної квартири саме на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

За ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2784цс15 від 24 лютого 2016 року .

Розмір грошової компенсації у порядку ст. 365 ЦК України визначається відповідно до дійсної вартості нерухомого майна на час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не внесено на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні, яку вона просила припинити.

Судом першої інстанції надано оцінку висновку про вартість майна від 13 липня 2016 року, який було подано позивачем та враховуючи те, що строк дії звіту про оцінку становить не більше як шість місяців з дати оцінки, суд законно та обргунтовано визнав його неналежним та недопустимим доказом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддя не роз'яснив позивачу права та обов'язки, зокрема, щодо необхідності внесення коштів на депозитний рахунок суду та надання дійсної вартості 1/200 частки спірного майна є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме журналу судового засідання від 27 листопада 2017 року (а.с. 93) судом першої інстанції звернуто увагу учасників процесу, що всі докази по справі сторони зобов'язані подати до початку розгляду справи по суті чи повідомити про них суд, оскільки в подальшому сторони будуть позбавлені такого права. Також, учасникам процесу додатково роз'яснено, що суд сприяє сторонам по справі у наданні доказів, якщо виникають труднощі щодо їх отримання.

Однак, позивач за первісним позовом не скористався зазначеним процесуальним правом, окремих клопотань про проведення оцінки спірного майна не заявляв та не вніс коштів на депозитний рахунок суду в розмірі вартості 1/200 частини спірного майна, виходячи з наданого ним же висновку про вартість майна від 13 липня 2016 року. (а.с. 28)

Посилання представника апелянта на те, що вказані кошти не були внесенні з тих підстав, що позивач мав намір на укладення мирової угоди не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вимоги ч.2 ст. 365 ЦК України позивачем не виконані.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя: М.А. Яворський

Судді Т.Ц. Кашперська

В.О. Фінагеєв