Справа № Провадження №367/4640/15-ц 22-ц/780/252/18 Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Категорія26Доповідач у 2 інстанціїЛівінський С.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2018 року м. Київ

Справа № 367/4640/15-ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач), Журби С.О., Сліпченка О.І.

секретар судового засідання Вергелес О.А.,

позивач - ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Ірпінського міського суд Київської області у складі судді Карабаза Н.Ф. від 11 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування позикою та 3 % річних, інфляційних витрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою і, з врахуванням уточнення, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти на загальну суму 25 214, 8 Євро та 15 728,88 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день подачі збільшення позовних вимог від 16 березня 2016 року складало 1201332,45 грн, з них основна сума боргу 10000 Євро та 6000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день подачі уточнень 16.03.2016, складало 459 880 грн, відсотки за користування позикою 16 214,74 Євро та 9673,64 доларів США, в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день подачі уточнень 16.03.2016, складало 741452,45 грн; за прострочення виконання грошового зобов'язання за рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2015 року, а саме 3% річних 31 858,51 грн та інфляційних втрат 238 214,23 грн, а всього 270072,64 грн та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суд Київської області від 11 липня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 3% річних в розмірі 31858,51 грн, інфляційні втрати в розмірі 238214,23 грн, а всього 270072,64 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

ОСОБА_5 з вказаним судовим рішенням не погодилась та 10 серпня 2016 року подала апеляційну скаргу.

Просила рішення суду в частині відмови у стягнені з на її користь боргу та відсотків за користування позикою за договором позики від 15 червня 2009 року скасувати. Стягнути з ОСОБА_9 на її користь грошові кошти на загальну суму 25214,8 євро та 15 728,88 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день подачі збільшення позовних вимог від 16 березня 2016 року складало 1201332,45 грн, з них основна сума боргу 10000 євро та 6000 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день подачі збільшення позовних вимог від 16 березня 2016 року складало 459880,00 грн, відсотки за користування позикою 16122,74 євро, та 9673,64 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день подачі збільшення позовних вимог від 16 березня 2016 року складало 741452,45 грн.

Вважає, що вказане судове рішення не відповідає обставинам справи, позбавляє позивача права власності на його кошти, що були передані відповідачу у борг та ухвалене за неправильного застосуванням судом норм матеріального права і грубого порушенням норм процесуального права.

12 грудня 2017 року представник відповідача подав заперечення на апеляційну скаргу. Вважає рішення міського суду законним, обґрунтованим та таким, що прийняте з урахуванням всіх обставин, що мають значення для справи. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржено.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково за такого.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно положень до ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Разом з тим, наведеним вимогам рішення суду відповідає не в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_7 отримала в борг 50 тис. дол. США у ОСОБА_5 з щомісячною оплатою 2%.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2014 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 стягнуто борг за договором позики від 04 лютого 2009 року в розмірі 1769643,30 грн. Розподілено судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2015 року наведене судове рішення скасоване. Позов ОСОБА_5 задоволений частково та стягнуто на її користь з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 50 тис. дол. США за договором позики , що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день розгляду справи становить 1112 тис. грн, та проценти за користування позикою у розмірі 2992,08 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ на день розгляду справи становить 66543,85 грн, а всього 1178 543,85 грн. Розподілено судові витрати.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження головного державного виконавця ВДВС Ірпінського МУЮ у Київській області Голяченка І.П. від 23 лютого 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документу № 367/1074/14-ц закінчено, у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволені позову міський суд виходив з того, що позивачем не доведено факту передачі 10 тис. євро та 6 тис. дол. США.

Колегія суддів з цим висновком місцевого суду погодилася.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України 2004 року, в редакції чинній на час ухвалення рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України 2004 року, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, частиною 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року, встановлено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України 2004 року), в тому числі й тим, на які посилається апелянт, ухвалив рішення в наведеній частині з дотриманням норм матеріального і процесуального права та обґрунтовано частово відмовив у позові.

В апеляційній скарзі представник позивача стверджує, що обставини справи полягають в тому, що сторони вільно уклали та вибрали умови договору позики шляхом складання одного документу від 04.02.2009, а надалі домовилися укладали додаткові угоди шляхом вписування в цей же договір позики нових позик(боргових сум) від 15.06.2009, які ОСОБА_7 отримувала від ОСОБА_5 на тих самих умовах, що була отримана перша позика від 04.02.2009.

Вказане, на думку апелянта, базується на поясненнях сторін, а також письмових доказах: тексті розписки і рішеннях Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2014 року та Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2015 року, однак, суд першої інстанції не виявив справжню правову природу укладеного договору та прийшов до хибних висновків.

Разом з тим, наведені доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що суперечать встановленим судом обставинам справи.

Так, посилання апелянта на встановлені рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2014 року обставини являється необґрунтованими, оскільки це рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2015 року.

Надуманими являється і посилання апелянта на вказане рішення суду апеляційної інстанції.

Цей суд, згідно зі ст. 303 ЦПК України 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 та заявлених в суді першої інстанції вимог ОСОБА_5 щодо стягнення з першої боргу за договором позики від 04 лютого 2009 року в розмірі 1769643,30 грн.

Саме в цих межах, як видно з судового рішення, судова колегія заслухала аудіо запис судового засідання від 20 листопада 2014 року, дослідила надану позивачем роздруківку цього запису, та встановила, що ОСОБА_7 в своїх показах не підтверджувала тієї обставини, що вона мала повертати нараховані проценти разом із позикою, а не щомісяця. Як вбачається із її пояснень, не заперечуючи проти того, що вона написала цю розписку, вона взагалі не мала наміру сплачувати відсотки.

Тому, колегія суддів в наведеній справі прийшла до висновку, що посилання представника позивача на те, що показаннями ОСОБА_10, які вона дала будучи допитаною в якості свідка підтверджується домовленість сторін про повернення нарахованих відсотків разом із позикою, а отже і не застосування до відсотків позовної давності є голослівними.

Інших пояснень відповідача на підтвердження вимог позивача щодо предмету спору, а також даних щодо повідомлення ОСОБА_7 обставини справи стосовно наданих послуг в рахунок суми позики та їх оплати позивачем, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, наведене судове рішення і матеріали справи не містить.

Всупереч твердженням апелянта, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16 наведених висновків місцевого суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги носять характер припущення і зводиться до помилкового тлумачення норм права, тому висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства в оскаржуваній частині.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині задоволення позову щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 238214, 23 грн, колегія судів вважала можливим вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги і скасувати в цій частині рішення міського суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову в наведеній частині за такого.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від

19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Цей висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України у постанові від 01 березня 2017 року, справа № 6-284цс17.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України 2004 року, наведений висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, що міським судом було залишено поза увагою.

В решті судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суд Київської області від 11 липня 2016 року в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 238214,23 грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволені позивних вимог ОСОБА_5 в частині стягнення інфляційних витрат відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: