Справа № 199/7310/17
19 січня 2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Руденко В.В.,
при секретарі Куземі О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
Позивач звернулась в суд з даним позовом до відповідачів, зазначивши, що вона є власником домоволодіння №140 по вул. Шефській в м. Дніпрі. У вказаному будинку, крім неї та ОСОБА_4, ОСОБА_5, на даний час зареєстровані та не проживають відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Відповідачі на проживають у зазначеному домоволодінні з 2015 року, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію, їх особистих речей в будинку немає. У звязку з цим позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням.
У судове засідання позивач не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.
Відповідачі до судового засідання не зявились, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили, тому суд вважає можливим зі згоди позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення.
Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що позивачу на праві власності домоволодіння №140 по вул. Шефській в м. Дніпрі, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно САА№081445 від 12 лютого 2004 року.
У зазначеному домоволодінні зареєстровані, як члени сімї власника, відповідачі по справі, однак не проживають з 2015 року, що підтверджується актом обстеження будинку від 19.10.2017 року складений представником квартального комітету №2.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Оскільки відповідачі по справі не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважної причини, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання відповідачів по справі таким, що втратили право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.
Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачівна користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору з кожного в розмірі 640,00 грн.
Керуючись ст.ст. 12,81, 133,141, 144,263-265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком №140 по вул. Шефській в м. Дніпрі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.
Суддя