Справа № 545/3005/17
Провадження № 2/545/137/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2018 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шелудякова Л.В.,

при секретарях Сіраченко М.І., Бутиріній М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ланнівський цукровий завод», третя особа: територіальна громада в особі виконавчого комітету Пальчиківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Ланнівський цукровий завод» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в 1977 року позивач працевлаштувався водієм трактора-навантажувача до бурякоприймального пункту Чутівського цукрокомбінату ім.Артема, який знаходився в с.Уманцівка Полтавського району. Пізніше бурякоприймальний пункт в с.Уманцівка переведено до Ланівського цукрового заводу, з яким позивач продовжив трудові правовідносини на попередній посаді. В 1996 році Ланнівський цукровий завод був реорганізований в приватне підприємство «Ланнівський цукровий завод». В 1987 році, колі підприємством було побудоване житловий будинок в с.Уманцівка для працівників Уманцівського бурякоприймального пункту (який є відділенням Ланнівського цукрового заводу), керівництво заводу поселило позивача у новозбудованому будинку, надавши йому право проживання в будинку у зв'язку з тим, що будинок знаходився в безпосередній близькості до місця роботи, а робочий час був до пізньої ночі. Працюючи на Уманцівському бурякоприймальному пункті Ланнівського цукрового заводу позивач весь час проживав у вищевказаному будинку, за власні кошти здійснив газифікацію будинку, підтримував будинок у справному стані здійснюючи поточний ремонт господарських будівель та ремонт покрівлі даху будинку. 20 квітня 1994 року позивач зареєстрував своє постійне місце проживання у вищевказаному будинку

21 жовтня 1997 року позивач отримав державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого прийняв у власність земельну ділянку площею 0,24 га, де розташований житловий будинок, в якому він проживає. Житловому будинку, де зареєстрований та проживає позивач, присвоєно адресу: АДРЕСА_1. Проживаючи у вказаному будинку значну частину свого життя, навіть не підозрював, що підприємство може колись не визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок або навіть позбавити його права на цей будинок після досить тривалої роботи на підприємстві та постійного проживання в цьому будинку.

Враховуючи вказане, посилаючись на ст.ст.328, 344 ЦК України, просив визнати за позивачем право приватної власності на житловий будинок «А-1» загальною площею 71,8 м.кв.; навіс «а», вбиральню «Б», сарай «В», сінник «В1», погріб вхідний «в», ворота з хвірткою №1, огорожа №2, що знаходиться в АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 пред'явлені вимоги підтримав, позов просив задовольнити.

Представник відповідача Шолудько Р.М. заперечив проти позову, посилаючись на те, що у спірний будинок ОСОБА_1 був заселений внаслідок наявності трудових відносин з ДП «Ланнівський цукровий завод» Ланнівського цукрокомбінату, яке зазнало організаційно-правових змін шляхом перетворення в правонаступників у ВАТ «Ланнівський цукровий завод», а в подальшому в ПП «Ланнівський цукровий завод». Трудові відносини ОСОБА_1 з вказаною юридичною особою припинено 23 листопада 2007 року. Таким чином, до вказаного часу ОСОБА_1 проживав в будинку в с.Уманцівка Полтавського району як працівник ВАТ «Ланнівський цукровий завод». В подальшому адміністрація не вважала за потрібне ставити питання про його виселення.

Також зазначив, що відповідач не знав про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_1, і тричі звертався до Кіровської сільської ради Полтавського району за дозволом на виготовлення проекту землеустрою, і тільки в грудні 2016 року дізнався про наявність відповідного рішення виконкому та наявність державного акту на землю. Це заперечує твердження позивача про фактичне надання відповідачем згоди на приватизацію земельної ділянки та визнання права на нерухоме майно.

Щодо реєстрації з 1994 року ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1, зазначив, що сам ОСОБА_1 вважав, що проживає за адресою АДРЕСА_2, а Кіровська сільська рада запевняла, що за адресою: АДРЕСА_1 взагалі ніхто не зареєстрований.

Представник третьої особи - територіальної громади в особі виконавчого комітету Пальчиківської сільської ради Полтавського району Полтавської області до суду подав заяву про розгляд справи без його участі.

Вислухавши представників сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м.Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст.9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).

Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи із змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Згідно із ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що з 08 вересня 1977 року по 16 грудня 1983 року ОСОБА_1 працював водієм трактора-навантажувача в бурякоприймальному пункті Чутівського цукрокомбінату ім.Артема, який знаходився в с.Уманцівка Полтавського району Полтавської області, що підтверджується архівною довідкою Чутівського районного трудового архіву Полтавської області №01-8/147 від 25 березня 2014 року (а.с.5).

Пізніше бурякоприймальний пункт в с.Уманцівка переведено до Ланівського цукрового заводу, з яким позивач продовжив трудові правовідносини на попередній посаді. В 1996 році Ланнівський цукровий завод був реорганізований в приватне підприємство «Ланнівський цукровий завод». В 1987 році, колі підприємством було побудоване житловий будинок в с.Уманцівка для працівників Уманцівського бурякоприймального пункту (який є відділенням Ланнівського цукрового заводу), керівництвом заводу вказане житлове приміщення надано позивачу для проживання.

Працюючи на Уманцівському бурякоприймальному пункті Ланнівського цукрового заводу позивач весь час проживав у вищевказаному будинку, підтримував будинок у справному стані здійснюючи поточний ремонт господарських будівель та будинку.

Трудові відносини ОСОБА_1 з вказаною юридичною особою припинено 23 листопада 2007 року відповідно до наказу по ВАТ «Ланнівський цукровий завод» №154 від 28 листопада 2007 року (а.с.47, 48).

Таким чином, до 23 листопада 2007 року ОСОБА_1 проживав в будинку в с.Уманцівка Полтавського району Полтавської області як працівник ВАТ «Ланнівський цукровий завод».

20 квітня 1994 року позивач зареєстрував своє постійне місце проживання в с.Уманцівка Полтавського району Полтавської області (а.с.22).

Разом з тим, згідно відповіді Кіровської сільської ради Полтавського району Полтавської області №443 від 15 грудня 2016 року на адвокатський запит, дані про реєстрацію громадян у житловому будинку у АДРЕСА_1 у виконавчому комітеті сільської ради відсутні (а.с.62).

21 жовтня 1997 року позивач отримав державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1, згідно якого прийняв у власність земельну ділянку площею 0,24 га, на якій розташований житловий будинок, в якому він проживає. 16 грудня 2016 року право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що видано Витяг (а.с.23).

Житловому будинку, де зареєстрований та проживає позивач, присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с.58, 63).

Оскільки спірний будинок перебуває на балансі відповідача, 13 лютого 2014 року, вважаючи, що в у позивача виникло право власності на будинок та господарські будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1, останній звернувся до приватного підприємства «Ланнівський цукровий завод» із заявою про надання дозволу на його приватизацію (а.с.49).

26 листопада 20016 року позивач звертався до керівника вказаного підприємства з пропозицією купівлі-продажу спірного нерухомого майна (а.с.50).

Доказів щодо вирішення вказаних звернень сторонами не надано.

Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Як вбачається з матеріалів справи та знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, позивач знав, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходиться в АДРЕСА_1, на які просить визнати право власності за набувальною давністю, належали Ланнівському цукровому заводу, який був реорганізований в приватне підприємство «Ланнівський цукровий завод», і останній надав позивачу право проживати у спірному житловому будинку.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Тому в даному випадку не можна вважати володіння нерухомим майном, а саме житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, на яку позивач просить визнати право власності та яке належить відповідачу, добросовісним.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним після звільнення з підприємства, підтверджуючи зазначену обставину фактом утримання будинку у належному стані, проведенням необхідних платежів.

Наведені позивачем обставини не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності.

Позивачем належних та допустимих доказів тому, що володіння спірним майном є добросовісним, тобто що при володінні спірними житловим будинком, господарським будівлями та споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1, він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності суду не надано.

Таким чином, судом вважає, що позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності, які перелічені положеннями ст.344 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги всі докази подані сторонами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити оскільки в момент заволодіння майном, а саме

в момент надання позивачу ОСОБА_1 нерухомого майна, що знаходиться в АДРЕСА_1, він знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності, так як володів майном за волею власника і завжди знав, хто є власником спірного майна.

Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 211, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ланнівський цукровий завод», тертя особа: територіальна громада в особі виконавчого комітету Пальчиківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Л. В. Шелудяков