Провадження № 2/369/3433/18
22.10.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді: Дубас Т.В.,
при секретарі Ріпка Л.Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Голосіївської в місті Києві районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, -
У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 20.08.2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року від шлюбу народилася донька ОСОБА_3.
На підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з позивачем.
Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 не приймав участі у вихованні дитини, не сплачував аліменти, не спілкується з дитиною, не цікавиться її фізичним та духовним розвитком.
ОСОБА_3 народилась у Франції, у Американському Госпіталі міста Париж та з того часу перебуває під наглядом місцевого педіатра і проходить вакцинацію згідно рекомендацій лікаря та встановленого графіку вакцинацій. Позивач має намір забезпечити повноцінний медичний огляд доньці у відповідності до її вікових потреб у Франції на період з 13 липня по 22 серпня 2018 року. У зв'язку з необхідністю оздоровлення і відпочинку доньки, позивач має намір на період з 24 серпня 2018 року по 16 вересня 2018 року виїхати з донькою до Туреччини, з 17 по 24 січня 2019 року до Франції, з 14 по 24 лютого 2019 року до ОАЕ для підвищення світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків.
18 квітня 2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хару Н.С. із заявою про призначення дати і часу вчинення нотаріальної дії для оформлення заяви від імені відповідача про надання згоди на виїзд малолітньої ОСОБА_3, але вказана нотаріальна дія не відбулась у зв'язку із неявкою відповідача.
Таким чином, позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці ОСОБА_3 за кордоном України за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, та вважає, що це є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення банківських прав та обов'язків.
Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, і що така позиція відповідача шкодить інтересам та порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими обов'язками.
У зв'язку з чим просила суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2 в період з 13 по 22 липня 2018 року до Франції, з 24 серпня по 16 вересня 2018 року до Туречиини, з 17 по 27 січня 2019 року до Франції, з 14 по 24 лютого 2019 року до ОАЕ.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 03.07.2018 року справу направлено до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду за підсудністю.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 серпня 2018 року прийнято до провадження та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін у даній цивільній справі.
У судове засідання позивач не з'явилась. Направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмовий відзив на позовну заяву до суду не надходив.
У судове засідання представник третьої особи не з'явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника Служби у справах дітей голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, просив розв'язати даний спір на підставі зібраних доказів, відповідно до чинного законодавства та з якнайкращим забезпеченням інтересів малолітньої ОСОБА_3.
У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи малозначні справи.
Ч. 2 даної статті вказує, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін.
При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків».
Таким чином, суд приходить до висновку про доцільність проведення спрощеного позовного провадження у даній справі.
Згідно до вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зважаючи на вищенаведене, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
При розгляді справи судом встановлено, що 20 серпня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві серія НОМЕР_3.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 виданим Бюро громадянського стану м.Нейї-Сюр-Сен, Франція).
Відповідно до свідоцтва про народження дитини батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві 20 серпня 2014 року (актовий запис №1805), - розірвано.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно вимог ст. 141 СК України мати, батько дитини мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно повідомлення про реєстрацію місця проживання дитини/дітей виданого Голосіївським районним відділом в м.Києві ГУ ДМС України встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач, турбуючись про виховання та утримання дитини, має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок, оздоровлення дитини.
З матеріалів справи вбачається , що малолітня ОСОБА_3 народилась у Франції та з того часу перебуває під наглядом місцевого педіатра і проходить вакцинацію згідно рекомендацій лікаря та встановленого графіку вакцинацій.
Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
18 квітня 2018 року ОСОБА_1 зверталася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С.. із заявою про направлення відповідачу листа з пропозицією з'явитися в призначений день і час для підписання заяви про надання дозволу для виїзду за кордон малолітньої донки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заява була передана поштою 20 квітня 2018 року та була повернута за закінченням встановленого строку зберігання 21 травня 2018 року.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.
Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України.
З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі з визначенням його початку та закінчення.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із засад рівності прав батьків на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Разом з тим, реалізація особами своїх батьківських прав не може мати наслідком порушення прав дитини на вільний та всебічний розвиток.
Оскільки, у позивача ОСОБА_1 є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої ОСОБА_3 за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог ОСОБА_1
Позивач просить надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в період з 17 січня 2019 року по 27 січня 2019 року до Франції, з 14 лютого 2019 року по 24 лютого 2019 року до ОАЕ без дозволу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. Суд вважає, що зазначений термін та період перебування за межами України дитини без згоди батька не суперечить вимогам закону та відповідає інтересам дитини.
Проте суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в період з 13 по 22 липня 2018 року до Франції, з 24 серпня по 16 вересня 2018 року до Туречиини, оскільки такий період вже минув.
На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає також 704 грн. 80 коп. судового збору.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 258-259, 263-265, 273, 280, 284, 353, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 19, 141, 150, 171 Сімейного кодексу України, ст.313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Голосіївської в місті Києві районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон - задовольнити частково.
Надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в період з 17 січня 2019 року по 27 січня 2019 року до Франції, з 14 лютого 2019 року по 24 лютого 2019 року до Об'єднаних Арабських Еміратів без дозволу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серія НОМЕР_5 виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м.Києві 27 квітня 2001 року, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серія НОМЕР_6 виданий Голосіївським РВ ГУДМС України в м.Києві 01 листопада 2016 року, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп (сімсот чотири грн. вісімдесят коп.).
В решті позовних вимог відмовити.
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду, або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: Дубас Т.В.