АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1410/18 Справа № 201/4392/17 Головуючий у 1 й інстанції - Федоріщев С. С. Доповідач - Варенко О.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1), в межах ціни позову 2 003 493 гривень 70 коп.

Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2), в межах ціни позову 2 003 493 гривень 70 коп.

Не погодившись з такою ухвалою, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просили ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційні скарги, в якому просила залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2017 року позивач звернулась із заявою про забезпечення її позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, та просила суд накласти арешт на майно та грошові кошти відповідачів в межах ціни позову, що становить 2003493,70 грн.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний засіб забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами щодо стягнення коштів та підлягає застосуванню в даному випадку, а також існують всі підстави вважати, що у сторони спору чи іншої особи до його вирішення наявна можливість розпорядитися об'єктом прав, що стали предметом спору з метою ухилення від виконання рішення суду, а тому у разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза утруднення або неможливість виконання рішення суду.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали), суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ст.ст.151-153 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали), суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Проте, позивачем не надано відповідних доказів співмірності обраного заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, не конкретизовано на яке саме майно відповідачів має бути накладено арешт та яка його вартість, не обґрунтовано у чому саме полягає реальне побоювання, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може у майбутньому утруднити чи унеможливить виконання рішення суду.

Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника. При цьому, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Однак, судом першої інстанції вищенаведені обставини помилково не прийняті до уваги, тому оскаржувана ухвала про забезпечення позову, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нової, якою слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року - скасувати і постановити нову.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова