Справа № 369/9528/15-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/679/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 4 13.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2018 року м. Київ

справа № 369/416/17

провадження № 22ц/780/679/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В., Савченка С.І., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року у складі судді Волчка А.Я., повний текст складений 01.12.2017 р.

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України:

пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, до до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, мотивуючи тим, що вона з 15.06.1996 року перебувала відповідачем ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі по 21 травня 1999 року. Спільних дітей від шлюбу не мають. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати як одна родина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет при цьому відповідач являючись пенсіонером та інвалідом II групи, знаходився на повному її утриманні. У 2006 році, проживаючи однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вони за спільні кошти придбали будинок 420,3 кв.м. та земельну ділянку 10 соток по АДРЕСА_3 та переїхали в нього жити. Оформили вказане майно на ім'я відповідача в лютому 2010 року.

В цьому ж році на вищевказаній ділянці, за їх спільні кошти був побудований будинок 400 кв.м. для виробництва, офісу та гуртожитку. Позивачка зазначила, що з 2002 року вона займалась підприємницькою діяльність, мала гарний прибуток, всі зароблені гроші витрачала на сім'ю, купівлю будинку та будівництво. Тому, уточнивши позовні вимоги просила суд встановити факт проживання її та відповідача, як чоловіка та жінки, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 15 травня 2013 року.

Визнати їх спільним сумісним майном: домоволодіння загальною площею 420,3 кв.м., житловою 132,1 кв. м. та будинок площею 400 кв.м. по АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1; земельну ділянку 0,04 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_4. Поділити вказане майно, визнавши за ними право власності за кожним по 1/2 частині цього майна.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що в 1999 році він розлучився із позивачкою, всі питання розподілу спільно набутого майна були вирішені, він залишив позивачці двокімнатну квартиру в Києві, про що є відповідна розписка, після чого не вели спільного господарства та не були сім'єю. Далі, відповідач зазначив, що у 2005 - 2008 роках перебував у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою ОСОБА_7, а з 2008 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6, третьою особою у справі, з якою має спільну дитину, 2016 року народження, що спростовує доводи позивачки. Крім того, послався, що колишній власник будинку по АДРЕСА_3, ОСОБА_8 у якого він придбав будинок, у своїй нотаріально посвідченій заяві підтверджує факт того, що ОСОБА_4 ніякого відношення ні до купівлі будинку, ні до проведення будь-яких ремонтних робіт на земельній ділянці не мала. Кошти він отримував особисто від ОСОБА_5

Вважав позовні вимоги безпідставними, просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду позивачка подала апеляційну скаргу посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Не взято до уваги покази свідків, які свідчили що після розлучення позивачка та відповідач проживали однією сім'єю, крім того не погоджується з висновком суду щодо долучених фото спільного відпочинку із відповідачем та не взято до уваги товарно-транспортну накладну від 17 липня 2012 року за її замовленням на спірну земельну ділянку гранітного щебеню, що свідчить про те, що вона займалась облаштуванням земельної ділянки і проживала у спірному будинку. Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат відповідача та третьої особи, ОСОБА_9 зазначив, що доводи апеляційної скарги є надуманими. Відповідачем надані докази спільного проживання з ОСОБА_6 та іншими жінками в статусі цивільних дружин в різні періоди. Крім того, зазначив, що безпосереднім об'єктивним спростуванням факту спільного проживання та спільного придбання майна, на яке претендує позивачка є відсутність інформації у позивачки про існування такого майна на момент подачі позову. Жодних ґрунтовних доказів щодо спростування висновків суду у рішенні апеляційна скарга не містить, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.

В суді апеляційної інстанції позивачка скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач, його представник та третя особа заперечували проти скарги, просила відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15 червня 1996 року по 21 травня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Після розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2010 року набув у приватну власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 420,3 кв.м.

Також згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2012 р.. зареєстрованого в реєстрі під № 4957, відповідач ОСОБА_5 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,04 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Також, відповідач ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2, виданого 15.02.2013 р. реєстраційною службою Києво-Святошинського РУЮ Київської області, є власником квартири АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем, вони були пов'язанні спільним побутом та взаємними сімейними правами, обов'язками подружжя. Вказане спірне майно будо придбане ними під час фактичних шлюбних відносин, а тому на підставі ст.74 СК України просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

В порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України, ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.

Для встановлення таких обставин з'ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об'єктом поділу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, для визнання за позивачкою права власності на1/2 частину спірного майна, вона мала надати суду належні та допустимі докази того, що вона та відповідач не перебували у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивачка не довела своїх позовних вимог, не представила суду доказів на підтвердження ведення спільного господарства, єдиного бюджету, доказів того, що вона не перебувала у іншому шлюбі в спірний період з 2004 року по 2013 рік, не надала.

Тому на думку колегії суддів правові підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю сторонами за період з 01.01.2004 року по 15 травня 2013 року без реєстрації шлюбу, з огляду на вимоги ст.74 СК України, відсутні у зв'язку з чим суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю за вказаний позивачкою період задоволенню не підлягають, тому немає і підстав для визнання спірного майна об'єктом спільної сумісної власності сторін та його поділу, оскільки спірне майно придбане відповідачем після розірвання шлюбу з позивачкою.

Доводи позивачки у скарзі про те, що суд не врахував фотографії їх спільного відпочинку із відповідачем та не взяв до уваги надані нею докази на купівлю щебеню, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не свідчать беззаперечно про факт проживання сторін однією сім'єю, ведення ними спільного господарства та сплату спільних коштів під час придбання спірного майна.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, колегія судів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: І.В.Іванова

Судді:

С.І. Савченка

В.В.Гуль