Справа № 548/1732/17
Провадження № 2/548/73/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.01.2018 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Миркушіної Н.С.,

за участю секретаря судового засідання - Листопад В.Л.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що 23 жовтня 1999 року, між нею і вдповідачем - ОСОБА_3, був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, а саме доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період шлюбу, за кошти батьків позивача в сумі 21500, 00 грн. ( отриманих від продажу квартири, яка залишилася мамі позивача в спадок, від її батьків, і переданих позивачу для придбання власного житла), а також за спільні кошти 8500,00 грн., які сторони накопичили в шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2007 року ВЕК 875805, зареєстрованого приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу за № 769, сторони придбали житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями розташованими за адресою АДРЕСА_1, вартість якого на той час становила 30 000,00 грн.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, але надав суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності.

Ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обовязків, визначених устатті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За таких обставин суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та розглянути справу за відсутності учасників на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені.

Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову.

Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Право власності позивача на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями розташованими за адресою АДРЕСА_1 підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.05.2007 року № 14568699.

Місце реєстрації проживання позивача, а саме за адресою: буд. АДРЕСА_1 відображено у паспорті НОМЕР_2 та підтверджується довідкою Виконавчого комітету Хорольської міської ради від 26.10.2017 року № 6136.

Згідно вказаної довідки та даних Домової книги, за вказаною адресою зареєстровані доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також колишній чоловік ОСОБА_3.

Згідно ст.47 Конституції України конституційним правом кожної людини в тому числі дитини є право на житло.

Норми ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечують право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

18.12.2015 року сторони розірвали шлюб , що підтверджується рішенням суду від 18.12.2015 року по справі № 548/2204/ 15-ц.

Проживаючи в одному будинку позивач змушена ділити кухню, посуд та інші місця спільного користування із чужою для неї людиною.

На пропозицію позивача розділити будинок та надвірні будівлі і жити окремо колишній чоловік позивача відмовив і «виділив» їй та дітям дві кімнатки де вони з доньками сплять, зберігають власні речі та навчаються діти.

На сьогоднішній день позивач із відповідачем не домовились про порядок поділу майна.

Не погоджуючись із таким станом свого життя та життя дітей, керуючись ст. 55 Конституції України якою встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом та нормою ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із вказаною конституційною нормою, позивач вимушена скористатись своїм правом і звернутись до суду за захистом своїх прав та прав своїх неповнолітніх дітей.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно доЦивільного кодексу України.

Згідно до ст. ст. 69-71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Як вбачається зі ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач вважає, що такі обставини, як придбання спірного майна в значній мірі, що становило 70 % вартості купівлі - продажу за договором , відбулося за рахунок коштів її батьків, та наявність двох неповнолітніх дітей, які проживають із позивачем та потребують повноцінних житлових умов, що безумовно є істотними обставинами просить суд визнати за нею право власності на частину житлового будинку, а саме кімнати: 1-1 (5,5 кв.м.), 1-2 (3,8 кв.м.), 1-5 (14,6 кв.м.), 1-6 (6,2 кв.м.) всього площею 30, 1 кв.м., що становить 57.99 % від загальної площі (51,9 кв.м) та господарсько-побутові будівлі, а саме: колодязь/ літера N), 1/ 2 сараю площею 8,5 кв.м.( літера В) та погріб ( літера Г).

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 22, 30 постанови від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Враховуючи визнання позову відповідачем та приймаючи до уваги, що сторони дійсно придбали вказане вище майно, перебуваючи у шлюбі,в інтересах сім"ї і за спільні кошти, відповідно до вимог сімейного та цивільного законодавства, воно підлягає поділу між ними в рівних частках. Оскільки відповідач погодився з вказаним у позові варіантом розподілу, тому суд вважає, що він відповідає інтересам кожної зі сторін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки її позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією .

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 16, 368 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 206, 211, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,- задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину вказану на плані забудови житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, а саме кімнати: 1-1 (5,5 кв.м.), 1-2 (3,8 кв.м.), 1-5 (14,6 кв.м.),1-6 (6,2 кв.м.) всього площею 30. 1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину надвірних господарських будівель та споруд, а саме: колодязь ( літера N), ? сараю площею 8,5 кв.м.( літера В) та погріб (літера Г).

Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер : НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення в апеляційний суд Полтавської області через Хорольський районний суд Полтавської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.С. Миркушіна