Справа № 158/1469/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/773/612/18 Категорія: 39 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Надія Володимирівна, про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 березня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

14 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6. При зверненні до приватного нотаріуса Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В. із заявою про прийняття спадщини, 11 липня 2013 року йому стало відомо, що існує заповіт від імені спадкодавця ОСОБА_6 від 04 лютого 2013 року за реєстрованим № 43, відповідно до якого, все майно де б воно не було та з чого не складалось, спадкодавець заповів своїй дружині, від другого шлюбу - ОСОБА_4. Зазначає, що на час складання заповіту спадкодавець ОСОБА_6, перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки тривалий час хворів на рак легень та знаходився під впливом сильнодіючих знеболюючих ліків, постійно відчуваючи сильну біль. Також вказав, що заповіт був складений за декілька днів до його смерті.

Просив суд визнати недійсним заповіт, складений від імені спадкодавця ОСОБА_6, посвідчений 04.07.2013 року приватним нотаріусом Ківерцівського нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В. за реєстрованим №43.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Надія Володимирівна до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні будь-які правові підстави для визнання заповіту недійсним в силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України.

Зазначені висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11.07.2013 року виданого відділом ДРАЦС Ківерцівського РУЮ Волинської області ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10). Позивач ОСОБА_2 є сином спадкодавця ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) серії НОМЕР_2 від 11.07.2013 року, виданого відділом ДРАЦС Ківерцівського РУЮ Волинської області (а.с.6).

Судом також встановлено, що 04.02.2013 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В. було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_6 все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося та яке буде належати йому на день смерті і на яке буде мати право за законом, заповів ОСОБА_4. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 43(а.с. 59).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч.1 ст.1233 ЦК України).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно з ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частинами 1 та 2 ст. 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. ст. 1247 ЦК України складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту нотаріусом встановлені ст.1248 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги щодо недійсності заповіту від 04 лютого 2013 року, складеного ОСОБА_6, обґрунтовував тим, що заповідач на час вчинення вказаного правочину не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки тривалий час хворів і знаходився під впливом сильнодіючих знеболюючих ліків.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало його внутрішній волі, що він саме на час укладання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, жодна із зазначених позивачем підстав не знайшла свого підтвердження і під час перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України).

Таким чином, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивача ОСОБА_2 та його представників ухвалою Ківерцівського районного суду від 22 лютого 2017 року в даній справі була призначена посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза на вирішення якої були поставлені питання щодо того чи міг ОСОБА_6, який хворів на рак, в момент складання заповіту 04.02.2013 року правильно розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та/або керувати ними.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 33 від 07.08.2017 року, ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, який хворів на рак легень IV ст. (низько диференційована аденокарцинома н/долевого бронха лівої легені з метастазами в легені, л/в середостіння, в печінку, л/в черевної порожнини та за очеревинного простору T2N2M1G3 ст. IV, кл. гр. IV. Анемія І ст.), який приймав в зв'язку з хворобою наркотичні препарати, в момент складання заповіту 04.02.2013 року не виявляв ознак будь яких психічних розладів, тому міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 224-234).

Посилання позивача на те, що висновок експертизи є необґрунтованим, неповним і таким, що викликає сумніви у його правильності, є безпідставними, оскільки судовими експертами було проаналізовано усі медичні документи про стан здоров'я ОСОБА_6 та під час апеляційного розгляду даної справи, експерти Равенок О.А. та Радзевілова О.В. в своїх поясненнях підтвердили ту обставину, що заповідач ОСОБА_6, навіть приймаючи сильнодіючі наркотичні препарати в зв'язку з хворобою, не виявляв психічних розладів та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання та посвідчення заповіту.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст.ст. 77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інших належних доказів, які б спростовували висновок експертів і яких було б достатньо для безспірного висновку про те, що заповідач ОСОБА_6 на момент складення оскаржуваного заповіту, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, стороною позивача надано не було, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні даного позову.

Таким чином, місцевий суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді