права № 362/3699/17 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/521/18 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко
Категорія 4 25.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, уточнивши позовні вимоги, в порядку поділу спільного майна подружжя просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1501 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію її частки у власності на автомобіль марки «ВАЗ-21043», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, в розмірі 33 000 грн., із залишенням автомобіля у власності відповідача.

Свої вимоги ОСОБА_1 обгрунтовувала тим, що 09 лютого 1974 року між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, під час якого за рішенням Мархалівської сільської ради № 41-3-V від 01 червня 2006 року нею та відповідачем була придбана вищезазначена земельна ділянка та в подальшому отриманий на неї Державний акт. Крім того, в період шлюбу за спільні кошти у 2008 році сторонами був придбаний автомобіль марки «ВАЗ-21043», державний номер НОМЕР_1, що 11.05.2017 року був знятий з реєстраційного обліку для реалізації та зареєстрований на іншу особу.

Оскільки земельна ділянка та автомобіль є об'єктами спільної сумісної власності сторін, як подружжя, а відповідач не бажає поділити майно в добровільному порядку, позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна відповідно до положень ст.ст. 60, 70 СК України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя - автомобіля марки «ВАЗ-21043», державний номер НОМЕР_1, грошову компенсацію вартості транспортного засобу в розмірі 27 987 грн. 97 коп. та судовий збір в сумі 640 грн., а всього - 28 627,97 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання за нею права власності на ? частину спірної земельної ділянки - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили про її задоволення з викладених в ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти доводів апеляційної скарги позивача заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відмови у поділі земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії № НОМЕР_4, виданого Свиридівською сільською радою Лохвицького району Полтавської області, 09 лютого 1974 року сторони по справі уклали шлюб, про що вчинено актовий запис за № 1 (а.с.6).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення № 41-3-V від 01 червня 2006 року Мархалівської сільської ради, ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1501 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 (а.с.7).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину спірної земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка є об'єктом особистої власності відповідача ОСОБА_2 і поділу не підлягає, з чим погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Згідно ч.5 ст.61 СК України (ст. 61 СК була доповнена вказаною частиною Законом № 2913-VI (2913-17) від 11.01.2011 року) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Разом з тим, ч. 5 ст. 61 СК України була виключена у зв'язку з внесеними змінами до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка № 4766-VI від 17.05.2012 року, а саме були внесені такі зміни: частину першу статті 57 доповнено пунктами 4 і 5 такого змісту: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України".

Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року за № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка отримана ОСОБА_2 на підставі рішення Мархалівської сільської ради № 41-3-V від 01.06.2006 року в порядку приватизації як частка із земельного фонду, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що вищевказана земельна ділянка є об'єктом особистої власності ОСОБА_2 і поділу між ним та його дружиною в порядку ст.ст. 60, 70 СК України не підлягає.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: