Справа № 408/5373/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2018 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Негоді В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, в якій він просить встановити факт, що ОСОБА_2 був його батьком, а також встановити факт смерті останнього, що помер на тимчасово окупованій території,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свою заяву ОСОБА_1 вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року у місті Луганську помер його батько - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок гострої недостатності кровообігу, дифузного дрібновогнищевого кардіосклерозу.

Оскільки Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області було відмовлено у реєстрації смерті його батька, який не зміг провести цю реєстрацію через те, що документи надані для реєстрації були видані медичним закладом, розташованим на тимчасово окупованій території України, заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2 у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та подальшого оформлення права на спадщину.

Крім цього заявник просить встановити факт родинних відносин з померлим, оскільки їхні прізвища у документах, що посвідчують їхні особи вказані по-різному: батька - ОСОБА_2, його - ОСОБА_1, що необхідно для встановлення факту смерті, а також подальшого оформлення спадщини.

В судовому засіданні на початку розгляду заявник заяву підтримав, наполягав на її задоволенні. Потім від нього надійшла письмова заява, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, також ним були надані додаткові докази на підтвердження факту родинних відносин.

Заінтересована особа - Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану надіслав заяву, в відділ ДРАЦС просив розглядати справу за відсутності їхнього представника, заперечень проти заяви не мається.

Вислухавши заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку може бути встановлений факт родинних відносин, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення цих фактів.

Із матеріалів про смерть ОСОБА_2 дійсно вбачається, що він помер на тимчасово окупованій території України, реєстрація смерті якої залежить від встановлення факту її смерті в судому порядку.

Відповідно до вимог статті 317 Цивільного процесуального кодексу України з заявами про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України можуть звертатись лише родичі померлої або їхні представники.

Із копій паспортних даних заявника та померлого дійсно вбачається, що їхні прізвища у цих документах записані по-різному: заявника - ОСОБА_1, померлого - ОСОБА_2, що дійсно викликає сумнів у їхньому родинному зв'язку.

Між тим, факт родинних зв'язків між заявником та померлим підтвердили в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які пояснили, що їм дійсно відомо, що померлий був батьком заявника, оскільки їм відома уся їхня сім'я.

Крім того, факт, що померлий ОСОБА_2 є батьком заявника також підтверджується: державним актом на землю серії НОМЕР_3, виданим на ім'я діда заявника та батька померлого ОСОБА_2, з якого йдеться, що дід заявника також мав прізвище ОСОБА_1; свідоцтвом про право на спадщину, оформленого батьком заявника після смерті діда, з якого йдеться після смерті ОСОБА_5, спадщину оформив його син - ОСОБА_2; свідоцтвом про народження брата заявника ОСОБА_6, з якого йдеться, що в графі «батьки» його батьком записаний ОСОБА_2, а матір'ю - ОСОБА_7; довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера померлому батьку заявника та дублікатом цієї довідки, з яких вбачається, що перша довідка видана на прізвище ОСОБА_1, а дублікат вже на прізвище ОСОБА_2; технічним паспортом на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, з якого видно, що внаслідок оформлення спадщини після смерті діда заявника ОСОБА_5, в цей документ був вписаний новий власник - ОСОБА_2.

Усі наведені документи, а також покази свідків вказують, що батько заявника за життя під час оформлення паспорту на своє ім'я допустив помилку, внаслідок чого його прізвище стало відрізнятись від прізвищ усіх членів його родини, у яких прізвище записане як ОСОБА_1, а у батька заявника стало - ОСОБА_2.

Зазначене однозначно доводить, що померлий ОСОБА_2 є рідним батьком заявника, тому в цій частині суд вважає заяву доведеною.

Що стосується встановлення факту смерті батька заявника у певний час, який помер на тимчасово окупованій території, то з цього приводу слід зазначити таке.

На підтвердження факту смерті свого батька заявник надав лікарське свідоцтво про смерть, видане медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року у місті Луганську внаслідок гострої недостатності кровообігу, дифузного дрібновогнищевого кардіосклерозу. Також заявником були надані фотографії з місця поховання ОСОБА_2 та договір-заказ на організацію його поховання.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Наведене свідчить, що факт смерті ОСОБА_2 є доведеним, тому заяву слід задовольнити в цілому.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн. НОМЕР_1, який проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, є рідним батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця міста Луганська, громадянина України, іпн. НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3

Встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець с. Ірмено Кадіївського району Луганської області, громадянин України, іпн. НОМЕР_1, який був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в місті Луганську внаслідок гострої недостатності кровообігу, дифузного дрібновогнищевого кардіосклерозу.

Рішення в частині встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню та може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з моменту його складання, яке набирає законної силу в порядку, визначеному у статті 273 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: