ЄУН № 336/6349/16-ц
пр. № 2/336/595/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 оборони України, вказавши, що з 30.07.1987 року по 08.08.1988 року проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан. Внаслідок виконання військових службових обовязків за час перебування в Афганістані отримав низку захворювань: остеохондроз шийного і поперекового відділу хребта з незначними порушеннями функцій, варикозне розширення вен нижніх кінцівок, хронічну венозну недостатність другого ступеня, що підтверджується витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 486 від 22.03.2011 року, йому встановлена Ш група інвалідності. Посилаючись, що внаслідок захворювань він вимушений лікуватися, порушено його нормальний життєвий стан, позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя та вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, просить стягнути з ОСОБА_2 оборони України 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до МО України та стягнуто з МО України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20000 гривень.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Запорізької області від 16.03.2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишено без змін рішення суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року касаційну скаргу МО України задоволено частково. Скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, наполягаючи на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Надав відзив, в якому зазначив, що ОСОБА_1 проходив військову службу у збройних силах Радянського Союзу, а не у збройних силах України, тому позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Як вказує ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 04.09.1963 року по 27.10.1989 року перебував на військовій службі та звільнений за станом здоровя, що підтверджено копією послужного списку.

В період часу з 30.07.1987 року по 124.09.1988 року позивач проходив службу у Демократичній Республіці Афганістан.

Згідно з витягом з протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 486 від 22.03.2011 року захворювання ОСОБА_1, а саме: атеросклеротичний кардіосклероз, остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта з незначним порушенням функцій, варикозне розширення вен нижніх кінцівок. Хронічна венна недостатність другого ступеню, ІЗС, постінфарктний кардіосклероз, артеріальна гіпертензія, дисциркуляторна енцефалопатія, церебральний атеросклероз повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

01.12.2011 році ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності у звязку з захворюванням, яке повязане з проходженням військової служби, що підтверджено копією довідки МСЕК (а.с. 75).

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової-або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 вказаного закону).

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому ОСОБА_2 оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (ст. 15 вказаного закону).

Тобто, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийнятий 20.12.1991 року, після звільнення позивача у 1988 році зі складу Збройних Сил СРСР, та в силу ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі.

Відповідно до наказу Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України № 402 від 14.08.2008 року, Центральна військово-лікарська комісія є органом медичного забезпечення має повноваження на прийняття рішення та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України, наділена повноваженням для встановлення причинного звязку захворювань,у військовослужбовців.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

У п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З урахуванням приписів ст. 1167 ЦК України, відшкодування моральної шкоди як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей,може бути здійснено незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано.

На час проходження військової служби у період з 30.07.1987 року по 08.08.1988 року в Демократичній Республіці Афганістан не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України 2003 року.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач звільнився з військової служби у 1989 році, у участь у бойових діях брав у 1987-1988 роках, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не врегульовувались правовідносини з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.

Однак позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1989 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Аналізуючи наведене суд встановив, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, не знайшли підтвердження під час розгляду справи судом, доказів бездіяльності або дії, які спричинили заподіяння моральної шкоди позивачу ОСОБА_2 оборони України, позивачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, до ОСОБА_2 оборони України, яке зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, , про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.І. Дацюк