Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 759/3423/16-ц

провадження № 61-12434св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Чобіток А. О., від 02 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання права користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про виселення.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 13 вересня 1997 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3, після чого вони стали проживати за місцем проживання чоловіка АДРЕСА_1, яка складається із трьох кімнат. За вказаною адресою з 04 травня 1999 року зареєстрований їх син ОСОБА_5 Вона несе усі витрати по утриманню вказаної квартири. Також в цій квартирі проживала мати ОСОБА_3 - ОСОБА_7, яка була важко хворою і потребувала стороннього догляду, який вона за нею здійснювала. 31 жовтня 2010 року було розірвано шлюб з ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 став проживати окремо у своєї нової дружини за адресою: АДРЕСА_3. Зазначила, що у вищевказаній квартирі зареєстрований також брат ОСОБА_3 - ОСОБА_4, але проживає він у своєї дружини за адресою: АДРЕСА_2.

Ураховуючи зазначене, просила суд визнати за нею право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

30 червня 2016 ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву про виселення ОСОБА_2

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після реєстрації шлюбу 13 вересня 1997 року ОСОБА_2 стала проживати в квартирі АДРЕСА_1. На момент вселення у вказаній квартирі проживали та були зареєстровані він, його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та його брат ОСОБА_4 Члени сім'ї не надавали письмової згоди на її вселення. Не заперечував того, що ОСОБА_8 здійснювала частковий догляд за його матір'ю ОСОБА_7, яка померла, тому відпала необхідність у такому догляді, а, отже, підстав проживання в цьому приміщенні ОСОБА_8 немає. Крім того, зазначив, що має намір проживати в цьому приміщенні разом з новою дружиною та дитиною. З урахуванням зазначеного, для уникнення порушення його житлових прав та інших членів його сім'ї, просив суд виселити ОСОБА_8

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Петренка Н. О. від 23 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання права користування жилим приміщенням задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1.У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 вселилась до спірного жилого приміщення як член сім'ї наймача, проживає в квартирі разом з сином - ОСОБА_5, здійснює поточний ремонт та оплачує комунальні послуги, тому набула законного права на користування цим житловим приміщенням.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання права користування жилим приміщенням та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про виселення - відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів про те, що всі мешканці спірної квартири, які станом на вересень 1997 року проживали в ній, зокрема - батьки ОСОБА_3 та його рідний брат ОСОБА_4 були членами її сім'ї, вели з нею спільне господарство та надавали письмову згоду на її вселення в квартиру як постійне місце проживання, й що між ними обумовлювався порядок користування жилим приміщенням. Додані ОСОБА_8 копії квитанцій не можуть бути достатнім доказом утримання ОСОБА_2 спірного жилого приміщення з 1997 року, тому відсутні підстави для задоволення первісного позову. Оскільки, зустрічна вимога про виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири заявлена лише одним з її постійних мешканців - ОСОБА_3, а інші повнолітні особи, які зареєстровані в квартирі - ОСОБА_5 та ОСОБА_4, не заявляють таких вимог, участь у справі беруть в якості відповідачів, тому відсутні підстави вважати ці вимоги обґрунтованими.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалюючи нове рішення неповно з'ясував усіх фактичних обставин справи. Зокрема, залишив поза увагою той факт, що вона була вселена у спірну квартиру як член сім'ї наймача за його згодою, утримує вказане житлове приміщення, здійснює оплату комунальних послуг, проводить ремонтні роботи в ньому, вважає, що набула права користування зазначеною квартирою. Ніхто із членів сім'ї наймача не ставив питання про її виселення, отже вони визнавали її право проживання у спірній квартирі.

У червні 2017 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_9 було подано заперечення на касаційну скаргу, в яких він зазначає, що касаційна скарга є необґрунтованою, задоволенню не підлягає, оскільки рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а висновок суду першої інстанції ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Також в червні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив про обґрунтованість касаційної скарги.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 13 вересня 1997 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з моменту одруження ОСОБА_2 стала проживати за адресою: АДРЕСА_1 як дружина ОСОБА_3

Відповідно до довідки (форма 3) від 15 січня 2016 року, власником особового рахунку за адресою АДРЕСА_1 був батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, крім нього зареєстровані також: мати ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, з 24 червня 1971 року, ОСОБА_4 - син з 23 липня 1991 року, ОСОБА_3 - син з 11 грудня 1990 року, онук - ОСОБА_5 з 04 травня 1999 року та онука - ОСОБА_10 з 27 листопада 2015 року (а.с. 69).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 - мати ОСОБА_11 померла.

В спірній квартирі залишилися зареєстровані - ОСОБА_5, ОСОБА_3, та його рідний брат - ОСОБА_4, та неповнолітня ОСОБА_10

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися й дійшов правильного висновку про те, ОСОБА_2 не було надано доказів про те, що всі мешканці спірної квартири, які станом на вересень 1997 року проживали в квартирі, були членами її сім'ї, вели з нею спільне господарство та надавали письмову згоду на її вселення в квартиру як постійне місце проживання, й про те, що між ними обумовлювався порядок користування жилим приміщенням.

При цьому вірно зазначив про те, що надані ОСОБА_3 копії квитанцій за лютий 2015 року, на яких не міститься даних її оплати та копії квитанцій про сплату за електроенергію, телекомунікаційні послуги, водопостачання - червень, липень, серпень 2015 року не можуть бути достатніми доказами про утримання ОСОБА_2 спірного жилого приміщення з 1997 року, в якій, крім неї, в проживали інші особи і її син, який ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг повноліття.

Доводи ОСОБА_2 про те, що спірне житло було її постійним місцем проживання спростовуються тим, що до 09 грудня 2015 року вона була зареєстрована в квартирі своїх батьків за адресою: АДРЕСА_4. З реєстраційного обліку вона була знята на підставі її заяви.

Крім того, справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу розглядалась за місцем реєстрації ОСОБА_2 у цьому районі і рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб, тобто за місцем проживання ОСОБА_2, відповідача у цій справі.

Отже, встановлені обставини спростовують доводи ОСОБА_2 про те, що спірне житло було її постійним місцем проживання й указують на те, що постійним місцем її проживання була квартира її батьків за адресою: АДРЕСА_4, у якій вона була зареєстрвана і зберігала за собою право на це житлове приміщення до 09 грудня 2015 року та була знята з реєстраційного обліку в цій квартирі за її заявою.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона здійснювала догляд за матір'ю свого колишнього чоловіка - ОСОБА_7 також не може бути достатнім доказом постійного її проживання у спірному жилому приміщенні, оскільки даних про те, що вона була призначена піклувальником за ОСОБА_7 і отримувала соціальну допомогу в зв'язку з цим, та постійно проживала разом з нею матеріали справи не містять.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк