ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/725/18 Справа № 206/4712/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 міської ради про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 міської ради про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що у вересні 2014 року він звернувся до ОСОБА_1 міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки по вул.Лелечій,4, для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням ОСОБА_1 міської ради №83/56 від 29 жовтня 2014 року йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.Лелечій,4, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Зазначав, що після отримання вищезазначеного рішення позивачем здійснено всі необхідні дії для відведення земельної ділянки, а саме: розроблено та погоджено технічну документацію, отримано кадастровий номер. В подальшому, після отримання всієї технічної документації, він неодноразово звертався до ОСОБА_1 міської ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі йому у приватну власність. Однак, ОСОБА_1 міська рада, порушуючи порядок та строки розгляду його клопотання затримувала та взагалі не приймала будь-яких рішень.

Вказував на те, що на земельну ділянку, на яку йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, з незрозумілих причин ОСОБА_1 міська рада надала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.Лелечій,4 ОСОБА_2 Проте ОСОБА_2 рішення ОСОБА_1 міської ради не виконувала та нічого не робила з виділеною земельною ділянкою. Однак, після прийнятого 29 жовтня 2014 року ОСОБА_1 міською радою рішення №83/56, ОСОБА_2 почала писати скарги з приводу вчинення їй перешкод у користуванні земельною ділянкою. Незважаючи на наявність рішення №83/56, ОСОБА_2 домоглась повторно отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, про що свідчить рішення ОСОБА_1 міської ради №82/58 від 26 листопада 2014 року. На сьогодні ОСОБА_2 продовжує не реалізовувати своє право на отримання спірної земельної ділянки та лише чинить перешкоди іншим особам. 13 квітня 2017 року рішенням ОСОБА_1 міської ради №344/19 ОСОБА_2 в черговий раз було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, а рішенням ОСОБА_1 міської ради №82/14 від 28 вересня 2016 рішення ОСОБА_1 міської ради №83/56 від 29 жовтня 2014 року, яким йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, визнано таким, що втратило чинність.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року позивач вважає, що ОСОБА_1 міською радою незаконно визнано рішення №83/56 від 29 жовтня 2014 року нечинним, враховуючи також той факт, що строк дії такого рішення на той момент ще не сплив, більш того вказане рішення вичерпало свою дію фактом його виконання. На підставі викладеного вище, з урахуванням уточнень, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_1 міської ради №83/14 від 28 вересня 2016 року про визнання таким, що втратило чинність рішення Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року №83/56 Про надання ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул.Лелечій,9 (Самарський район) та зобовязати ОСОБА_1 міську раду на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі йому спірної земельної ділянки.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення ОСОБА_1 міської ради №83/14 від 28 вересня 2016 року «Про втрату чинності рішень міської ради від 29 жовтня 2014 року №83/56, від 29 жовтня 2014 року №82/56 стосовно надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) по вул.Лелечій (Самарський район)» в частині визнання таким, що втратило чинності рішення міської ради від 29 жовтня 2014 року №83/56 «Про надання гр.ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул.Лелечій 4 (Самарський район)».

Зобовязано ОСОБА_1 міську раду на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки по вул. Лелечій 4, м. Дніпро (Самарський район) ОСОБА_3, для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зобовязання ОСОБА_1 міської ради надати позивачу майнове право на відокремлену земельну ділянку знаходиться поза межами компетенції суду; вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; предмет спору між позивачем та відповідачем відсутній; ОСОБА_1 міська рада, як розпорядник земель відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, має виключне право приймати відповідні рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка не брала участі у справі, але вважає що оскаржуване рішення суду впливає на її права, обовязки та інтереси, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення безпосередньо впливає на її права та обовязки; дана справа підсудна виключно адміністративному суду.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати та провадження у справі закрити, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України (у цьому випадку і далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

З матеріалів справи вбачається, що вважаючи рішення ОСОБА_1 міської ради протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним цивільним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

В той же час, предметом спору в даній справі є рішення ОСОБА_1 міської ради «Про втрату чинності рішень міської ради від 29 жовтня 2014 року №83/56, від 29 жовтня 2014 року №82/56 стосовно надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) по вул.Лелечій (Самарський район)» в частині та зобовязання ОСОБА_1 міської ради розглянути питання затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки позивачу, тому колегія суддів вважає, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч.2 згаданої статті).

Справою адміністративної юрисдикції в розумінні п.1 ч.1 ст.3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, ОСОБА_1 міська рада під час прийняття спірного рішення здійснювала владні управлінські функції, оскільки в цих правовідносинах орган місцевого самоврядування реалізовував свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року №11-475апп18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів наголошує на тому, що закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у звязку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон повязує неможливість судового розгляду справи.

Підставами для закриття провадження у справі є обставини, які підтверджують: неправомірність виникнення процесу (п.п.1,2,5 ст.255 ЦПК України); неможливість його подальшого продовження (п.п.6,7 ст.255 ЦПК України); недоцільність його продовження (п.п.3,4 ст.255 ЦПК України).

Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених ст.205 ЦПК України, перелік якої є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

На підставі викладеного, у даному конкретному випадку провадження у справі підлягає закриттю відповідно до положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Враховуючи, що рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року не узгоджується з даними, отриманими апеляційним судом при перевірці доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції із наступним закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст.367,374,377,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року скасувати та провадження по справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4