Номер провадження 2/201/542/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 січня 2018 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання - Пісчанської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2, посилаючись на те, що 17 жовтня 2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 Спільне життя з відповідачем не склалося, з червня 2017 року вони проживають окремо. Дитина проживає разом з позивачем. 26 липня 2017 року відповідач взяв сина на прогулянку та не повернув його матері, повідомивши її про те, що тепер дитина буде проживати із його матір'ю. У зв'язку із цим позивач звернулася до Арцизького ВП ГУНП в Одеській області та повернула дитину за місцем свого проживання. Позивач завжди сумлінно ставилася до виконання своїх батьківських обов'язків, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває, має житло придатне для проживання малолітньої дитини, а тому просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із нею.

Позивач подала до суду заяву, в якій наполягала на задоволенні позовних вимог та просила розглянути справу без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання втретє не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.27, 36-37, 52-53).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представником Шевченківської районної у місті Дніпрі ради надано до суду заяву про проведення судового засідання без його участі, а також висновок про доцільність встановлення місця проживання дитини із матір'ю ОСОБА_1

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач з 17 жовтня 2015 року перебуває з відповідачем у шлюбі, який було зареєстровано Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, за актовим записом № 741 (а.с.10). Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (11).

Спільне життя позивача з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними припинені з червня 2017 року, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації № 20733 від 16 серпня 2016 року (а.с.18) Згідно із актом обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1, проведеного 01 серпня 2017 року спеціалістами управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради за адресою: АДРЕСА_1, у вказаній квартирі створені умови для проживання, навчання, перебування, розвитку дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24).

Згідно із довідкою Державної установи Інститут зернових культур Національної академії аграрних наук України ОСОБА_1 на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років, а саме до 08 травня 2020 року (а.с.44)

У серпні 2017 року позивач була вимушена звернутися до Арцизького ВП ГУНП в Одеській області із заявою, що її чоловік ОСОБА_2 забрав їх малолітню дитину ОСОБА_3 та відвіз до с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області без її відома. В ході перевірки обставин, викладених у заяві ОСОБА_1, співробітниками Арцизького ВП ГУНП В Одеській області було встановлено, що у ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 виникли складні відносини та після чергової сварки останній взяв малолітню дитину та відвіз її до своїх родичів до с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області. Спільно із працівниками поліції, а також заступником голови сільської ради ОСОБА_1 повернула собі дитину (а.с.39).

У зв'язку із викладеними обставинами позивач вимушена була звернутися до суду із відповідною позовною заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із нею.

Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічна норма міститься також у ч. 6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братися до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України).

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч. 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Позивач ОСОБА_1 під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не знаходиться, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, за місцем роботи характеризується як грамотний, кваліфікований фахівець, яка завжди сумлінно виконувала свої обов'язки, а також є цілеспрямованою та відповідальною особою. Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною віком до 3-х років.

Згідно із висновком Шевченківскої районної у місті Дніпрі ради як органу опіки та піклування, ним визнано за доцільне встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із матір'ю ОСОБА_1 Також у вказаному висновку зазначено, що під час засідання комісії спеціаліст управління повідомив, що під час обстеження умов проживання дитини було здійснено дзвінок до батька дитини, який підтвердив інформацію про те, що він дійсно відвіз дитину до своєї матері, а сам повернувся до міста Дніпра (а.с.56-57).

При цьому суд також враховує, що відповідач не з'явився в жодне судове засідання, хоча особисто отримував судову повістку, тобто знав про наявність цього спору, не навів жодного обґрунтування та позиції про доцільність проживання дитини саме з ним.

Враховуючи все вищезазначене, а також те, що судом не встановлено виняткових обставин, за наявності яких малолітня дитина в її інтересах може бути розлучена з матір'ю, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю ОСОБА_1

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-78, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) сплачений останньою судовий збір у розмірі 640 грн. (шістсот сорок грн.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення складено 25 січня 2018 року.

Суддя М.П.Ходаківський