Апеляційний суд Кіровоградської області
справа № 405/8904/16-ц Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Л. А.>
№ провадження 22-ц/781/279/18 Доповідач Єгорова> С.> М.>
ПОСТАНОВА

Іменем України

13.02.2018 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Кіселика С.А.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 серпня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення,

УСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВЕМ № 651829 від 27 грудня 2006 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 У вказаному будинку проживають та зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між нею та відповідачем розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11.10.2016 року. Відповідач в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації та виселитися з належного їй будинку. Разом з тим, проживання з ОСОБА_2 в одному будинку стало нестерпним, він зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки, принижує її та сина гідність, по факту вчинення відповідачем сімейних сварок та бійок їй неодноразово доводилося викликати поліцію. На підставі чого відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0008112 від 30.06.2016 року за ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).

Позивач вказувала, що на сьогоднішній день вона разом з сином не мають змоги проживати у спірному будинку з відповідачем у зв'язку з постійним психологічним тиском останнього. Крім того, відповідач пошкоджує майно, яке знаходиться в будинку, у зв'язку з чим, відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0007991 від 26.06.2016 року за ч. 1 ст. 194 КК України (умисне знищення або пошкодження майна). Відповідач не бере участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг.

Позивач разом з сином через зазначені обставини вимушена проживати у своєї матері. Посилаючись на ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України, ст. 116, 157 ЖК України, ОСОБА_3 просила виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з будинку АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 серпня 2017 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, перешкоди у володінні та користуванні власністю - будинком АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з будинку АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене судове рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, встановлені судом обставини не відповідають дійсності. Суд не врахував, що ним оспорюється право власності ОСОБА_3, до провадження Ленінського районного суду м. Кіровограда прийнятий його позов про визнання будинку їх сумісною власністю та його розподіл. Всі спори та конфлікти відносно будинку пов'язані із запереченням його внеску в перебудову будинку, він вимагає розподілу будинку, тому позивач провокувала скандали та намагалася його примусово виселити з будинку. Він з листопада 2016 року не проживає в будинку, а позивач ввела суд в оману про те, що вона не може жити з ним в спірному будинку, що він пошкоджує майно, чинить на неї та сина постійний психологічний тиск. Вважає, що судом були порушені його права.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до положень частини 3 статті 3 ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно підпункту 9 пункту 1 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши пояснення відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, позивача та її представника ОСОБА_5, які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: и мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилалась позивач, як на правову підставу для виселення відповідача ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_4, зокрема, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, факти систематичної антигромадської поведінки відповідача ОСОБА_2, порушення останнім правил співжиття, псування майна в будинку знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.12.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 3-2270, належить на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в місті Кіровограді на провулку Матросова Олександра під № 79 (а.с.7).

Відповідно до копії довідки квартального комітету № 18 Ленінської в м. Кіровограді ради від 14.12.2016 року № 670 ОСОБА_3 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 разом з нею проживають і зареєстровані: ОСОБА_2 - колишній чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_4 - син, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-10).

Згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 26.06.2007 року значиться за адресою АДРЕСА_6 (а.с.19).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11.10.2016 року розірвано шлюб, зареєстрований Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції 01.07.2006 року а/з № 407 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 червня 2016 року до 17 січня 2026 року (а.с.11).

Відповідно до інформації ГУ НП в Кіровоградській області від 12.08.2016 року № 335 ОСОБА_3 неодноразово викликала поліцію на АДРЕСА_4 і, зокрема, 26.06.2016 року було зареєстровано виклик по факту сімейної сварки ЄО № 27715, по даному факту було проведено перевірку та вказані матеріали списано до справи № 18907 від 03.07.2016 року; 12.06.2016 року було зареєстровано виклик по факту сімейної сварки ЄО № 24404, по даному факту було проведено перевірку та вказані матеріали списано до справи № 16265 від 18.06.2016 року; 14.06.2016 року було зареєстровано виклик по факту сімейної сварки ЄО № 24691, по даному факту було проведено перевірку та зареєстровано в ЄРДР 0007462 від 15.06.2016 року за ч. 1 ст. 125 КК України; 18.06.2016 року було зареєстровано виклик по факту сімейної сварки ЄО № 25604, по даному факту було проведено перевірку та вказані матеріали списано до справи № 16633 від 19.06.2016 року; 26.06.2016 року було зареєстровано виклик по факту сімейної сварки ЄО № 27640, по даному факту було проведено перевірку та зареєстровано до ЄРДР 0007991 від 26.06.2016 року за ч. 1 ст. 194 КК України; 29.06.2016 року було зареєстровано виклик по факту сімейної сварки ЄО № 28364, по даному факту було проведено перевірку за зареєстровано до ЄРДР 0008112 від 30.06.2016 року за ч. 1 ст. 125 КК України (а.с.12).

Згідно копії обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, внесеному до ЄРДР за № 0004996 від 30.04.2017 року, ОСОБА_2 обвинувачується у скоєнні умисного завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, вчинено відносно потерпілої ОСОБА_3, та даний час зазначене кримінальне провадження перебуває в провадженні суду та ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11.07.2017 року призначено зазначений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0004996 від 30.04.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, до судового розгляду (а.с.34-37).

Позивачем додано до позову фотографії в кількості 8-ми штук, на яких зафіксовано пошкодження майна, зокрема, стін та дверей будинку АДРЕСА_4, при цьому, в судовому засіданні 22.05.2017 року відповідач не заперечував того факту, що фото зроблені саме в будинку АДРЕСА_4, заперечував в частині псування ним (відповідачем) зазначеного майна, та пояснивши пошкодження майна, проведенням в будинку ремонтних робіт, та випадкове пошкодження стін при встановленні в будинку шафи-купе (а.с.14-16).

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України (2004 р. в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) та ст. 81 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України, 2004 року, в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України (2004 року) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України (2004 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ.

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд, пославшись на те, що ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, а вжиті до нього заходи попередження та громадського впливу не дали позитивних результатів, з дотриманням вимог ЦПК України навів та дав належної правової оцінки доказам, на підставі яких дійшов до такого висновку, оцінив ці докази у сукупності з іншими та вказав, що вони є належними й допустимими доказами для застосування ст. 116 ЖК УРСР.

Судом встановлено фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють спірні правовідносини, перевірено доводи та надані сторонами докази.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться лише до того, що відповідач пов'язує своє право проживання та користування житлом з тим, що вважає спірний будинок спільною сумісною власністю, що не було встановлено при розгляді спору і не підтверджено належними та допустимими доказами.

У зв'язку з викладеним, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом було порушено норми процесуального і матеріального права.

На підставі ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення (постанову) складено 16 лютого 2018 року.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Дуковський

С.А. Кіселик