Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 186/1706/14-ц

провадження № 61-675 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 6 квітня 2016 року у складі головуючого судді Кривошеї С. С. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року у складі колегії суддів: Демченка Е. Л., Волошина М. П., Куценка Т. Р.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про

відшкодування втраченого заробітку.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України, призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на п'ять років та задоволено цивільний позов ОСОБА_3 у повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_4 винним у скоєнні злочину та призначення йому покарання залишено без змін, але з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 74, частиною першою статті 49 КК України, ОСОБА_4 звільнено від призначеного судом першої інстанції покарання у зв'язку зі спливом строків давності. Вирок Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2013 року було скасовано в частині вирішення цивільного позову, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд у той же суд в порядку цивільного судочинства.

Згідно з вказаним вироком та висновком комісійної судово-медичної експертизи від 22 червня 2012 року № 39/11, завдані ОСОБА_4 тілесні ушкодження викликали у ОСОБА_3 розлад здоров'я і призвели до наслідків, які заподіяли 50 % постійної втрати загальної працездатності та непоправного знівечення обличчя, і належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою розладу здоров'я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину та які спричинили непоправне знівечення обличчя.

Вказував на те, що оскільки вироком суду встановлено факт заподіяння йому ОСОБА_4 шкоди каліцтвом, останній зобов'язаний відшкодувати заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати загальної працездатності.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29 січня 2016 року, ОСОБА_3 просив стягнути із ОСОБА_4 втрачений заробіток (дохід) на відшкодування у зв'язку із втратою загальної працездатності внаслідок злочину у розмірі 274 245 грн 00 коп. та у розмірі 2,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких встановлений Законом України, щомісячно та постійно, починаючи з 1 лютого 2016 року.

Відповідач ОСОБА_4 позовних вимог не визнав та пояснив, що відшкодування шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я складається із щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності. Відшкодування шкоди проводиться не з моменту вчинення діяння (злочину), а з дня втрати постійної працездатності. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, з якого часу у нього встановлена постійна втрата працездатності, тобто не встановлений день її втрати. Також зазначив, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення шкоди у порядку статті 1195 ЦК України, є безпідставними, оскільки він починаючи з 1 квітня 2004 року працював і мав постійний дохід.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 6 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не було надано доказів, з якого часу настала втрата працездатності та по який час її встановлено.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 23 січня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2013 року, частково зміненим ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року, ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, та призначено йому покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі. На підставі частини п'ятої статті 74, частини першої статті 49 КК України його звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності. Вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного судочинства. (т. 1 а. с. 8 -11, 21-39)

Вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2013 року встановлено, що 25 березня 2004 року близько 16 год. 05 хв. ОСОБА_4, на підставі раптово виниклих неприязних відносин біля гаража № 37, розташованого в гаражному товаристві «Південне» м. Першотравенська, діючи навмисно, наніс ОСОБА_3 не менше чотирьох ударів рукою в ділянку голови заподіявши йому при цьому наступні тілесні ушкодження: краніо-лицева травма у вигляді параорбітальних синців, садна надбрівної ділянки та перелом кісток носа, які за своїм характером відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 22 червня 2012 року № 39/11 відносяться до легких тілесних ушкоджень та у вигляді контузії правого очного яблука з розривами кон'юктиви та субкон'юктивальним крововиливом, яка призвела до підвивиху кришталика, зниження гостроти зору, а в подальшому - до запальних явищ у судинній оболонці, відшарування сітківки та фіброзних змін склоподібного тіла, внаслідок чого розвинулася субатрофія очного яблука та птоз верхньої повіки правого ока, які за своїм характером. Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 39/11 від 22 червня 2012 року викликали у ОСОБА_3 розлад здоров'я і призвели до наслідків, які заподіяли 50 % постійної втрати загальної працездатності та непоправного знівечення обличчя і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками розладу здоров'я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину та які спричинили непоправне знівечення обличчя ОСОБА_3

Скасовуючи вирок Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2013 року в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд Дніпропетровської області в ухвалі від 18 вересня 2014 року зазначив, що не було проведено розрахунок середнього заробітку потерпілого за дванадцять або три останні календарні місяці, що передували ушкодженню здоров'я, не наведено розрахунок розміру втраченого заробітку та чому стягнуто втрачений заробіток довічно.

Згідно з висновком експерта від 22 червня 2012 року № 39/11, складеного судово-медичною експертною комісією ДУ Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України (т. 1 а. с. 45-56), у ОСОБА_3 після події 25 березня 2004 року в результаті травматичної дії мала місце контузія правого очного яблука з розривами кон'юктиви та субкон'юктивальним крововиливом, яка призвела до підвивиху кришталика, зниження гостроти зору, а в подальшому, незважаючи на правильно проведене лікування, - до запалення у судинній оболонці, відшарування сітківки, фіброзних змін склоподібного тіла, внаслідок чого розвинулась субатрофія очного яблука, птоз верхньої повіки правого ока.

Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно зі статтею 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню визначається у відсотках від середнього заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

З аналізу пунктів першого, одинадцятого Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів третього, двадцять шостого, двадцять сьомого Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 5 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.

Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці, МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.

Отже, на підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою (у тому числі фізичною особою-підприємцем) внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

За змістом пункту одинадцятого Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням своїх трудових обов'язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров'я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).

Відповідно до змісту пункту 2.4.3 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, участь кількох експертів є обов'язковою при проведенні експертиз з визначення втрати загальної та професійної працездатності. Проведення цих експертиз здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоров'я обласних виконавчих комітетів, у відділі комісійних експерти з республіканського бюро (Автономної Республіки Крим), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України.

Згідно з пунктами 2, 3 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, комісійні судово-медичні експертизи у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров'я обласних виконавчих комітетів, республіканського бюро (Автономної Республіки Крим) і в судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України проводяться за постановою особи, яка проводить дізнання, слідчого,прокурора, судді або за ухвалою суду.

Експертизи у відділі проводяться з метою усунення протиріч між раніше проведеною експертизою та іншими матеріалами справи у випадку необґрунтованості висновків або сумнівів особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або суду в правильності згаданої експертизи, а також з метою встановлення терміну зачаття, здатності до запліднення, проценту втрати професійної працездатності (додаток) і правильності надання медичної допомоги у випадках притягнення до кримінальної відповідальності медичних працівників за «професійні правопорушення».

Аналіз наведених норм свідчить, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок експертизи з визначення процента втрати працездатності.

Разом з тим жодного разу МСЕК не встановлювалася ступінь втрати працездатності позивача, що позбавляє суд встановити ступінь професійної чи загальної працездатності у відсотках.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, правильними є висновки суду першої й апеляційної інстанції про те, що правильне застосування статей 1195 та 1197 ЦК України прямо залежать від встановлення МСЕК ступеня втрати працездатності, проте ОСОБА_3 було надано висновок експерта від 22 червня 2012 року № 39/11, в якому відсутні вказані відомості.

Ураховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини справи, висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильним, оскільки обов'язок доведення розміру шкоди та часу, з якого настала втрата працездатності, лежить на позивачеві, а експертиза може бути призначена судом лише за заявою осіб, які беруть участь у справі, тоді як матеріалами справи підтверджено, що в ході судового розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_3 та його представники відмовилися від проведення будь-яких медичних експертиз, так як вважають, що встановлення дати настання стійкої втрати професійної (загальної працездатності) та строку, на який таку втрату встановлено, відноситься до компетенції суду.

З урахуванням того, що позивач, який відповідно до норм процесуального права самостійно та на власний розсуд розпоряджається своїми правами, відмовився від проведення МСЕК, передбаченої законодавством, а суд позбавлений можливості встановити дату та розмір у відсотках втрати професійної, загальної працездатності внаслідок дій відповідача, оскільки суми на відшкодування шкоди втраченого заробітку мають присуджуватися потерпілому з дня втрати працездатності, яку повинна встановити МСЕК, суди дійшли цілком аргументованого висновку про недоведеність позовних вимог.

При цьому вказані позивачем обставини щодо дати настання стійкої втрати працездатності - 25 березня 2004 року, суд обґрунтовано вважав такими, що не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок судово-медичної експертизи з визначення відсотку втрати працездатності.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні указаного позову у зв'язку з недоведеністю позивачем обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх вимог.

Відмова у задоволенні позову з підстав недоведеності не перешкоджає зверненню позивача до суду із вимогами про відшкодування шкоди за умов надання суду належних доказів про ступінь втрати працездатності.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик