Справа № 521/5176/15-ц
Провадження №2/521/4/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 у складі головуючого суді ОСОБА_2, при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в особі опікуна ОСОБА_10, заінтересованої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання договору дарування недійсним, витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_11, про визнання недійсним договору дарування №б/н від 02.04.2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 та витребування майна з чужого незаконного володіння.

28 грудня 2015 року ухвалою суду було зупинене провадження у справі на 6 місяців, а саме для встановлення всіх правонаступників. Правонаступниками було визначено ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були долучені до справи у якості відповідачів.

08 грудня 2016 року помирає відповідач по справі ОСОБА_12, та ухвалою суду від 24.01.2017 року провадження у справі зупинили строком на 6 місяців до встановлення всіх правонаступників.

Таким чином, на час винесення рішення відповідачами по справі є ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, неповнолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в особі опікуна ОСОБА_10

У підтвердження своїх вимог позивач посилається, що 02.04.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 Відповідно до умов договору ОСОБА_4 отримала в дар від позивача квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Однак, позивач вказує, що відповідач ОСОБА_4 навмисно ввела його в оману, та не виповнила тих обіцянок, яка давала, тому вимагає визнати даний договір дарування не дійсним, на підставі ст. 229 ЦК України.

Представник позивача приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 приймала участь у судовому засіданні разом з представником, надали пояснення та просили у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6, ОСОБА_15, ОСОБА_7 також приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволені.

Представник заінтересованої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради участі у судовому засіданні не приймав, про причини своєї неявки до суду не повідомив.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимогах слід відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Позивач вимагає визнати недійсним договір дарування та стверджує, що він уклав для себе невигідну угоду внаслідок введення його в оману, а тому просить визнати даний договір недійсним, на підставі ст.230 ЦК України.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого департаментом міського господарства ОМР 20.02.2012 року за №3-28991, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 683пр-189, номер запису 3237, позивач був власником квартири №8 у м. Одесі по вул. Розумовській, 45.

02.04.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування (№б/н) квартири №8 у м. Одесі по вул. Розумовській, 45, відповідно до якого ОСОБА_3 виступав як дарувальник, а ОСОБА_4 обдаровувана. Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального органу ОСОБА_14, підписано в присутності сторін та нотаріуса.

На даний час позивач вважає, що при складані даного договору його ввели в оману, оскільки він не був обізнаний в юридичних тонкощах, та йому було обіцяно, що після оформлення правочину він зможе вільно користуватися квартирую.

Однак, на думку суду, доводи позивача є недостатніми, під час укладення договору позивач усвідомлював значення своїх дій, а також правові наслідки даної угоди. Даруватель діяв без будь якого примусу, як фізичного так і морального, не знаходився під впливом тяжкої обставини та під впливом помилки.

Так, відповідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд вважає достовірно встановленим, що договір дарування укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, під час підготовки договору ОСОБА_3 був присутній в приміщенні нотаріальної контори, йому були розяснені вимоги статей Цивільного Кодексу України, також було встановлено правоздатність та дієздатність сторін, ним договір був прочитаний та підписаний особисто та ніяких застережень з цього питання він не мав, договір був складений в двох екземплярах та знаходиться у обдарованого, та у справах приватного нотаріуса. Будь-яких підстав вважати, що нотаріусом було порушено інструкції під час укладання даної угоди у суду немає та позивачем не надано.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім цього, помилка при укладанні договору, як вважає позивач, що ОСОБА_4 пообіцяла йому не забороняти користуватися житловою площею вказаної квартири в майбутньому, не має правового значення.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, судом встановлено, що на час укладення спірного договору дарування від 02.04.2012 року ОСОБА_3, який мав цивільну правоздатність і дієздатність, та зареєстроване право власності на спірну квартиру, правомірно здійснив її відчуження на користь ОСОБА_4 (ст. 717 ЦК України) з нотаріальним посвідченням правочину дарування нерухомого майна у відповідності до ст. 719 ЦК України, чим засвідчив волевиявлення на відповідне встановлення та припинення цивільних прав та обов'язків

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що під час складання вказаного договору були виконані всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України.

За таких підстав оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а похилий вік, подальше проживання у відчуженій квартирі за погодженням з відповідачем, не можуть вважатися помилкою, в розумінні ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України.

Твердження позивача стосовно того, що він на момент укладення договору дарування не мав та на сьогодні не має житла, тому право проживання у спірній квартирі було основною умовою дарування, якої ОСОБА_4 не дотрималась, у звязку з чим він залишився без постійного місця проживання, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. виходячи з наступного.

Судом було зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та отримано Інформаційну довідку від 13.12.2016 року, з якої вбачається, що позивач мав у власності житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Марії Демченко, 25, право власності на який було зареєстровано 19.04.2010 року.

Також, з довідки вбачається, що позивач також мав у власності земельну ділянку площею 0,0678 га за адресою: м. Одеса, вул. Марії Демченко, 25.

Судом встановлено, що 26.12.2014 року земельна ділянка була відчужена на користь ОСОБА_1, яка являється донькою позивача, за договором дарування, посвідченим Третьою одеською державною нотаріальною конторою. Також у цей день позивачем на користь ОСОБА_1 за договором дарування був відчужений житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Марії Демченко, 25-А.

З огляду на вказане, відчуження земельної ділянки та житлового будинку за адресою : м. Одеса, вул. Марії Демченко, 25А, відбулося за 2,5 років після укладення спірного договору дарування, та за чотири місяці до подання позовної заяви до суду.

Крім того, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у судовому засіданні фактично підтвердили той факт, що позивач весь час мешкав у вищезазначеному житловому будинку, а не у спірній квартирі. Пояснення інших свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_15, які були допитані у судовому засіданні не мають фактичного значення для вирішення спору по суті.

Таким чином, на думку суду, позивачем штучно створені підстави для подачі вказаного позову до суду, оскільки на момент укладення спірного договору дарування позивач був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельній ділянці, а тому його посилання, що на момент укладення договору він не мав де жити та право проживання у спірній квартирі було основною умовою дарування, не знайшло свого підтвердження та позивачем не доведено.

Посилання позивача на те, що він був незаконно знятий з реєстрації відповідачкою ОСОБА_4 після укладення спірного договору дарування не може бути підставою для визнання цього договору недійсним. Що надалі не залишає позивачу можливості оскаржити дії працівників відповідного органу реєстрації громадян з підстав порушення порядку зняття з реєстрації з місця проживання фізичної особи. Також суд при цьому враховує, що власник житла може в установленому законом порядку ставити питання про усунення перешкод в користуванні його власним житлом.

Щодо вимог позивача стосовно витребування майна з чужого незаконного володіння, то воно також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною вимогою від визнання договору дарування недійсним.

Також, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77,78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України.

Так, в порушення вищенаведених приписів, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 229, 717, 719 ЦК України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Пленумом ВСУ Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в особі опікуна ОСОБА_10, заінтересованої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання договору дарування недійсним, витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана на протязі тридцяти днів з дня складення повного рішення суду

Головуючий