АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 647/1814/17 Головуючий в І інстанції Корсаненкова О. О. Провадження №22-ц/791/171/18 Доповідач: Воронцова Л. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоВоронцової Л. П.,
суддів:Ігнатенко П.Я.,
Полікарпової О. М.,
секретарПісоцька Т. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Веселівська сільська рада Бериславського району Херсонської області, орган опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_6 звернувся з вище зазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17 червня 2008 року він є власником квартири АДРЕСА_1.

Крім нього, за вище зазначеною адресою також зареєстровані його колишня співмешканка ОСОБА_7 зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_8, який фактично проживає та навчається в с. Червоний Маяк Бериславського району Херсонської області.

Позивач зазначав, що стосунки між ним та відповідачкою припиненні, але остання відмовляється добровільно знятися з реєстрації та продовжує проживати в його квартирі. ОСОБА_7 та її син не приймають участі в утриманні квартири, їх реєстрація у вище зазначеній квартирі перешкоджає йому в повній мірі розпоряджатися своїм майном.

Посилаючись на ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, 150 ЖК України, ОСОБА_6 просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права власності шляхом визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_7 без надання іншого житлового приміщення.

У вересні 2017 року ОСОБА_7 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6, посилаючись на те, що у квітні 2006 року вона познайомилася з відповідачем, а з листопада 2006 року вони почали проживати однією сім'єю у орендованій квартирі АДРЕСА_1. Під час сумісного проживання разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували аліменти на користь дітей ОСОБА_6 від попередніх шлюбів. Разом з нею та ОСОБА_6 проживав її син - ОСОБА_8

В період 2006-2008 років їй та відповідачу вдалося зібрати кошти для придбання квартири АДРЕСА_1. Оформленням договору купівлі-продажу займався ОСОБА_6

У 2017 році стосунки між ними були припинені.

ОСОБА_7 просила суд встановити факт, що вона та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю з листопада 2006 року по квітень 2017 рік, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6, визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 01 грудня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_6, інтереси якого за договором представляє ОСОБА_5, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з листопада 2006 року по квітень 2017 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, розподілено судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін і відповідача ОСОБА_7, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що факт припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, при тому що ОСОБА_6 не ставилося питання про виселення колишньої співмешканки та її сина відповідно до ст. 157 ЖК України, і належним чином не підтверджено наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, а також вважав, що визнання втратившими право користування відповідачів спірним житлом не можливо, оскільки ОСОБА_7 проживає у ньому, місцем проживання її неповнолітнього сина ОСОБА_8 є місце проживання його матері, і він відсутній у ньому з поважних причин - у зв'язку з навчанням.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував покази свідків та виходив з того, що факт проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з листопада 2006 року по квітень 2017 року знайшов підтвердження у судовому засіданні, як і те, що вони спільною працею заробляли гроші на придбання житла для своєї сім'ї та здійснення у ньому ремонту, і матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спірна квартира придбана ОСОБА_6 за власні кошти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, окрім встановленого судом періоду проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з наступних підстав.

ОСОБА_6, відповідно до договору купівлі-продажу від 17.06.2008 року є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а. с.6).

Згідно довідки Веселівської сільської ради № 1510 від 08.08.2017 року, яка узгоджується з записаними у домовій книзі і відміткою у паспорті ОСОБА_7, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, його син ОСОБА_9, співмешканка ОСОБА_7 та син співмешканки ОСОБА_8(а.с.9, 35 - 36, 38 - 42).

Відповідно до актів від 30.03.2016 р. і 19.12.2016 р., складених депутатом Веселівської селищної ради Костюковою Н.Р. за участю мешканців с. Веселе - сусідів сторін по справі, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (син) зареєстровані і проживають в АДРЕСА_1; актом від 08.11.2017 року стверджено проживання ОСОБА_7 у вказаній квартирі по сьогоднішній день (а.с.76, 77, 139).

Представник ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційної інстанції уточнила, що вимогою її довірителя є визнання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 такими, що втратили право користування належною йому квартирою на підставі ст. 405 ЦК України, при цьому сторона позивача підтвердила факт проживання на теперішній час ОСОБА_7 у цій квартирі.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї співвласника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи встановлені судом та визнані позивачем обставини - постійне проживання ОСОБА_7 у спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання її втратившою право користування (квартирою) житлом.

Незважаючи на встановлення судом факту не постійного проживання ОСОБА_8 у житловому приміщені, що є предметом даного спору, суд обґрунтовано дійшов висновку про не можливість визнання його втратившим право користування житлом, оскільки, відповідно до ч.3 ст.29 СК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Таким чином, місцем проживання ОСОБА_8 - є місце проживання його матері ОСОБА_7 Відсутність дитини за місцем проживання викликана поважною причиною - навчанням у Червономаяцькій ЗОШ, що унеможливлює задоволення позову ОСОБА_6

Припинення родинних відносин з власником житла не припиняє права колишніх членів його сім'ї на користування житлом (ч.4 ст.156 ЖК України).

Підстави виселення із житла члена сім'ї власника передбачені ст.116 ЖК України. ОСОБА_6 у позові не зазначав, як підставу виселення з квартири вказану норму права, не посилався на обставини, з якими закон пов'язує таке виселення і не надав суду докази на підтвердження таких обставин. Тому висновки суду у зазначеній частині відповідають обставинам справи та ґрунтується на правильному тлумаченні і застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, у вказаній частині висновків суду, зводяться до переоцінки встановлених судом фактів та вільного тлумачення, на власний розсуд, норм матеріального права, що регулюють дані правовідносини, однак як такі, що висновки суду не спростовують підлягають відхиленню.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 щодо незаконності висновків суду в частині встановленої судом дати початку спільного проживання ОСОБА_7 і ОСОБА_6 є слушними і підлягають задоволенню, а рішення суду у зазначеній частині зміні з наступних підстав.

Дійсно, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 однією сім'єю з листопада 2006 року. Це підтверджено показами свідкыв ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 актом депутата сільської ради та сусідів від 08.11.2017 р. (а.с. 139).

Разом з тим, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_6 і ОСОБА_14 їх шлюб було розірвано 21.03.2007 року, про що 29.08.2007 р. зроблено відповідний запис у книзі реєстрації розірвань шлюбів за №38 (а.с.73).

Виходячи з вище зазначеного, судом може бути встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 і ОСОБА_7 лише починаючи з 22 березня 2007 року.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 про недоведеність ОСОБА_7 обставин ведення нею і ОСОБА_6 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а отже і підстав для задоволення позову ОСОБА_7 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на її ? частину не ґрунтуються на обставинах, встановлених судом, доказах, яким суд дав належну оцінку, висновки суду не спростовують і підлягають відхиленню.

Відповідно до положень процесуального закону, чинного на час вирішення даного спору судом першої інстанції, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановив наявність і відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-2253-15 від 08.06.2016 року щодо застосування ст.74 СК України, яка є обов'язковою для всіх судів України, стаття 74 Сімейного кодексу України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю, необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Вирішуючи питання щодо правового статусу такого майна, суд встановлює обставини створення (придбання) сторонами майна в наслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, судом також з'ясовується час придбання майна, джерело набуття (кошти, за які майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 позивачем ОСОБА_6 не заперечується. Посилання на даний факт є обставиною, якою ОСОБА_6 обґрунтовує свій позов.

Свідок ОСОБА_15 (продавець спірної квартири) пояснила, що восени 2006 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 домовилися з нею про оренду належної їй квартири АДРЕСА_1, куди вселилися. Потім вони домовилися з нею про продаж їм цієї квартири, за 700 доларів передавши їй аванс - 200 доларів і сказали, що «ми ще підзаробимо», і віддамо решту. Зі слів ОСОБА_7 їй відомо, що вони обоє працювали на фірмі по виготовленню тротуарної плитки і накопичували кошти на квартиру; через декілька місяців віддали решту - 500 доларів США.

Підготовкою документів для оформлення договору купівлі-продажу квартири займалися обоє. Весь час вона бачила їх разом, як одну сім'ю.

Свідок ОСОБА_16 (сусідка по будинку і депутат сільської ради) повідомила, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 восени 2006 року зняли квартиру №4 у будинку, де вона проживала. Жили вони, як одна сім'я, разом виховували двох дітей. Спочатку обоє вони працювали на полях, а потім на фірмі по виготовленню тротуарної плитки і за зароблені кошти придбали цю ж квартиру. Восени 2016 року, на городі вона чула розмову між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 щодо компенсації за квартиру.

Свідки ОСОБА_17, ОСОБА_12 підтвердили, що у ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був спільний бюджет, вони разом працювали на виготовленні тротуарної плитки, доки не заробили кошти і не придбали квартиру, за спільні кошти робили ремонт у цій квартирі.

Свідок ОСОБА_18 підтвердив, що часто бував у гостях у племінника - ОСОБА_6, допомагав робити ремонт у придбаній квартирі, яка була у поганому стані, як і батьки ОСОБА_7, які крім того установили опалення у цій квартирі.

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що зі слів ОСОБА_12 (матері ОСОБА_7) знає, що вартість ремонту квартири вища, ніж вартість самої квартири.

Свідок ОСОБА_20 підтвердив, що знає ОСОБА_7, як односельчанку. У 2007 році, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 працювали у м.Нова Каховка на фірмі по виготовленню тротуарної плитки; на одній території з цією фірмою знаходилася фірма де працював і він. Зі слів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 він знає, що вони збирали кошти на придбання квартири. У них був добрий заробіток - 200-250 грн. на день. Поводилися вони, як сім'я.

Свідок ОСОБА_13, пояснила, що знає ОСОБА_6 з дитинства, а її чоловік товаришував з останнім. З 2006 року ОСОБА_6 став проживати з ОСОБА_7 однією сім'єю. Вони обоє працювали на виготовленні тротуарної плитки, на зароблені кошти придбали квартиру і зробили капітальний ремонт у ній. Працювали удвох на полі, і її мати була у них бригадиром.

Отже, колегія суддів аналізуючи у сукупності покази свідків, як докази у справі, погоджується з висновком суду щодо визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 і ОСОБА_7, оскільки доведено факт придбання квартири внаслідок спільної праці (заробіток сторін у період роботи на виготовленні тротуарної плитки, складав еквівалент 50 дол. США на день - 200 - 250 грн і накопити 700 дол. США вони мали можливість за півмісяця роботи, при тому, що працювали на цій фірмі близько півроку), у період ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків; придбання квартири з метою задоволення потреб сім'ї, для проживання у ній, підтвердженням чого є реєстрація ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вказаній квартирі (а.с.40-42), навчання ОСОБА_8 у 1, 2, 5 класі у Веселівській ЗОШ, (а.с.99); покращення стану квартири та умов проживання в ній шляхом проведення капітального ремонту, встановлення опалення, і як наслідок збільшення вартості квартири з 700 доларів США до 190 000 (близько 6,5 тисяч доларів США (а.с.45).

Посилання представника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що підтвердженням відсутності сімейних відносин між сторонами є те, що з моменту розірвання ОСОБА_6 шлюбу і до придбання житла пройшло менше року, і те, що квартира була оформлена на нього, спростовуються встановленням обставин спільного проживання ОСОБА_6, і ОСОБА_7 в орендованій ними квартирі з листопада 2006 року і тим, що закон не пов'язує перебування сторін певний визначений час у фактичних шлюбних стосунках з наявністю ознак, притаманних сім'ї. При цьому слід відзначити стійкість стосунків, що існували між ОСОБА_7 і ОСОБА_6, як однієї сім'ї більш, ніж десять років. Оформлення права власності на одного з осіб, що проживають однією сім'єю як чоловік і жінка, саме по собі не свідчить про не стійкість сімейних відносин між ними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7, як на момент придбання житла так і натепер ніде офіційно не працює, а пояснення свідків про те, що вона працювала на виготовленні тротуарної плитки, дохід від якої став джерелом набуття коштів для придбання житла є неналежними доказами у справі, підлягають відхиленню, оскільки пояснення свідків, відповідно до ст.ст.57, 63 ЦПК України є належними і допустимими доказами на підтвердження факту роботи і отримання за неї оплати у разі, якщо така праця не була оформлена відповідно до вимог трудового законодавства.

Слід зазначити, що ОСОБА_6 і його представник також не надали суду доказів офіційного працевлаштування останнього у спірний період і натепер та отримання ним доходу.

Інші доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, як такі, що не ґрунтуються на законі, не містять нових фактів чи засобів доказування, висновки суду не спростовують, а зводяться до переоцінки встановлених судом обставин і доказів, яким дано належну правову оцінку.

За вказаних обставин, апеляційна скарга представника ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні у частині встановленої судом дати початку проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вказавши її з 22 березня 2007 року. У решті вказане рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374,376 ЦПК України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2017 року у частині встановлення факту проживання однією сім'єю змінити, зазначивши замість з листопада 2006 року - з 22 березня 2007 року.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складання повного судового рішення 30 січня 2018 року.

Головуючий Л. П. Воронцова
Судді: П. Я. Ігнатенко О. М. Полікарпова