Провадження №2/200/248/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2017 р. Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого - судді Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на майно та за об'єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна, ОСОБА_7, ОСОБА_3, про визнання договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом просив суд визнати за ним та відповідачем право спільної сумісної власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ.А-2, площею 255,7 кв.м., сараю літ.В, навісу літ.Б, вольєру літ.Г, сараїв літ.Д, Е, З, навісу літ.И, споруд поз.1-7 та на земельну ділянку, площею 624 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, розташовані по АДРЕСА_1, а також на будинок загальною площею 160,8 кв.м., житловою площею 86,6 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1991 року він вів з ОСОБА_2 спільне господарство та проживав однією сім'єю. В період ведення спільного господарства вони побудували будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та приватизували земельну ділянку за цією ж адресою, площею 624 кв.м. Будівництво вони закінчили в 1994 році, будинок зареєстрували за відповідачем, 13 грудня 1994 року він зареєстрував у ньому своє місце проживання.

Позивач просить визнати вказане домоволодіння та земельну ділянку спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2

Разом з цим позовом судом об'єднано в спільне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна, ОСОБА_7, ОСОБА_3, про визнання договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1, недійсними.

В обґрунтування цих позовних вимог позивач посилається на те, що він з відповідачем з 1991 року проживав однією сім'єю з ОСОБА_2, вони вели спільне господарство, разом виховували дітей відповідача. В період ведення спільного господарства за спільні кошти збудували домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ.А-2, площею 255,7 кв.м., сараю літ.В, навісу літ.Б, вольєру літ.Г, сараїв літ.Д, Е, З, навісу літ.И, споруд поз.1-7 та придбали земельну ділянку, площею 624 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, за цією ж адресою.

В 2009 році позивач сумісно з відповідачем взяли в борг у ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США.

В обумовлений строк позивач та відповідач не змогли віддати борг ОСОБА_8, який наполягав на поверненні боргу та процентів за користування боргом. В подальшому, під психологічним впливом на ОСОБА_2, ОСОБА_8 вимагав переоформити домоволодіння по АДРЕСА_1 на свого сина ОСОБА_5 При цьому було обіцяно подружжю, що зростання відсотків припиниться та після переоформлення домоволодіння буде продаватись спільно для повного розрахунку з боргами.

Позивач був категорично проти переоформлення домоволодіння на ОСОБА_5, але в подальшому йому стало відомо, що відповідач, під впливом тяжких обставин 25.11.2011 року уклала договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки з ОСОБА_5, без згоди позивача. В цих договорах зазначено, що майно являється особистою власністю ОСОБА_2, що не відповідає дійсності.

Позивач стверджує, що спірне майно вони з ОСОБА_2 набули сумісно під час спільного проживання однією сім'єю та за спільні кошти подружжя. Факт проживання однією сім'єю та знаходження у шлюбних відносинах позивача та ОСОБА_2 встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013 року, яке набрало законної сили. Укладання ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу грубо порушують права та інтереси позивача, як співвласника спірного майна.

Позивач просить визнати договори купівлі-продажу домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ.А-2, площею 255,7 кв.м., сараю літ.В, навісу літ.Б, вольєру літ.Г, сараїв літ.Д, Е, З, навісу літ.И, споруд поз.1-7, та земельної ділянки, площею 624 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, розташованих по АДРЕСА_1 та укладених 25.11.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, недійсними.

В судовому засіданні позивач та його представник всі позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити, посилаючись на викладене в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення всіх позовних вимог позивача. Пояснила, що ОСОБА_1 заперечував їй в продажі будинку та земельної ділянки ОСОБА_5. Він був обізнаний про продаж майна, як погашення боргу перед ОСОБА_5 Після укладання договорів продажу вона з ОСОБА_1 ще рік проживала в цьому будинку та в 2012 році виїхали.

Представники ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки договори купівлі-продажу укладені відповідно чинного законодавства та на момент їх укладання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були чоловіком та дружиною у зареєстрованому шлюбі. Оскільки власником домоволодіння та земельної ділянки була одноособово ОСОБА_2, яка не була в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, що заначено в договорах купівлі-продажу, тому згода ОСОБА_1 на продаж спірного майна не вимагалась та не повинна була вимагатися нотаріусом при укладанні правочинів. Само по собі сумісне проживання однією сім'єю не надає можливості вважати, що майно ОСОБА_2, яке вона відчужувала, придбано за сумісні грошові кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Разом з цим, ОСОБА_1 не довів, що витрачав саме власні кошти на придбання та будівництво спірного майна, щоб надавало можливість вважати спірне майно сумісною власністю подружжя.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Пояснив, що він є другом сім'ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2, підтверджує всі обставини, які зазначали позивач та відповідач ОСОБА_2

Приватний нотаріус ДМНО Якуба О.А. в судове засідання не з'явився, його представником до суду надано ксерокопія заяви ОСОБА_1, адресована приватному нотаріусу ДМНО Якубі О.А., щодо відсутності у нього дружини. Також надано ксерокопію заяви ОСОБА_2 щодо відсутності у неї чоловіка та майно, яке є предметом цього договору не є спільною сумісною власністю.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні заяви ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.11.1997 року, ОСОБА_2 є власником в цілому житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 22.08.1997 року №492 та 19.09.1997 року. Це свідоцтво було видано замість договору купівлі-продажу від 11.12.1992 року.

Відповідно державного акту на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_2, ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки, площею 0,0624 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі безоплатної передачі у власність за рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22.01.98 р. №130.

01 жовтня 2013 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська винесено рішення в справі №200/1147/13ц, яким встановлено факт проживання однією сім'єю без укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 1991 року.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ч.1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до правового висновку ВСУ у справі за № 6-2253цс15, за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Так, в судовому засіданні позивач стверджував, що, проживаючи однією сім'єю з ОСОБА_2 з 1991 року, вони збудували будинок по АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_12, яка проживає по АДРЕСА_2 з 1990 року, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом в будинку по АДРЕСА_3.

Свідок ОСОБА_13, який знайомий з ОСОБА_2 з дитинства, а з ОСОБА_1 з 1992 року, пояснив, що познайомились вони з позивачем, коли розбирали старий будинок. В 2012 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїжджали добровільно з будинку по АДРЕСА_3.

Також свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 1992 році зруйнували стару хату та будували нову, але не зазначали, за якою адресою вони будували новий будинок.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 26.06.1992 року №876/1, за заявою ОСОБА_2, їй було передано у власність квартиру ? по АДРЕСА_3(Том І, а.с.111).

Відповідно довідки від 26.01.1993 року, виданої виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області Житлово-експлуатаційним об'єднанням, зазначено, що ОСОБА_2 продано квартири 1,2,3 по АДРЕСА_3 та ЖЕО района не заперечує проти будівництва будинку по АДРЕСА_3, замість існуючого аварійного(Том І, а.с.110).

Таким чином, судом встановлено, що будинок, на який було надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво, та домоволодіння, яке позивач вважає спільним сумісним майном з ОСОБА_2, є різним майном.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 жодним чином не стосуються надання дозволу ОСОБА_2 на будівництво будинку по АДРЕСА_3. Іншої документації та доводів, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в період з 1992 року, тобто з моменту придбання ОСОБА_2 у власність, до 1994 року набуло змін або є новоствореним, позивач суду не надав, щоб надавало можливість суду встановити факт створення сторонами домоволодіння по АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, та надати спірному майну правовий статус спільної сумісної власності, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити з підстав недоведеності позивачем того, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є новоствореним за участю ОСОБА_1

Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В своєму позові про визнання права спільної сумісної власності позивач особисто зазначає, та також підтвердив в судовому засіданні, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 була набула в процесі приватизації.

Позовні вимоги щодо визнання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі безоплатної передачі у власність за рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22.01.98 р. №130, що є її особистою приватною власністю та до цього майна не може бути застосований правовий статус майна, як спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченому приватним нотаріусом ДМНО Якубою О.А. від 25.11.2011 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_5 купив домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та складається з літ.А-2, площею 255,7 кв.м., сараю літ.В, навісу літ.Б, вольєру літ.Г, сараїв літ.Д, Е, З, навісу літ.И, споруд поз.1-7.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 624 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1, посвідченому приватним нотаріусом ДМНО Якубою О.А. від 25.11.2011 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_5 купив земельну ділянку.

Відповідно до заяв ОСОБА_1 від 06.11.2008 року та ОСОБА_2 від 25.11.2011 року, які адресовані приватному нотаріусу ДМНО Якубі О.А. зазначено, що ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_2 не має чоловіка і дружини. В заяві ОСОБА_2 додатково зазначено, що майно, яке є предметом цього договору не є спільною сумісною власністю(Том ІІ, а.с.44,45).

Таким чином, при укладанні договорів купівлі-продажу спірного майна, ОСОБА_2 особисто стверджувала, що це майно не відносить до спільного сумісного майна подружжя.

Разом з тим, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання права спільної сумісної власності домоволодіння по АДРЕСА_1, а земельна ділянка за цією адресою є особистою приватною власністю ОСОБА_2, якою вона розпорядилась на власний розсуд, тому в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визнання договорів купівлі-продажу домовлодіння по АДРЕСА_1 та земельної далянки за цією ж адресою, слід відмовити.

Крім того, відповідно до ст.53 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ніщо в цій Конвенції не може тлумачитись як таке, що обмежує чи уневажнює будь-які права людини та основоположні свободи, які можуть бути визнані на підставі законів будь-якої Високої Договірної Сторони чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення не применшують права держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивач не довів достатніх доводів та не надав належних доказів того, що з 1992 року, а саме з моменту набуття ОСОБА_2 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, взагалі за вказаною адресою відбувалось будь-яке будівництво, також не встановлено судом факту причетності позивача до будь-якого придбання, новостворення чи витрачання особистих грошових коштів на будівництво даного спірного майна, а відповідачем ОСОБА_2 спірне майно було відчужене у встановлений законом порядок, добровільно за її згодою, що відповідало на момент укладання договорів купівлі-продажу майна положенням законодавства України, та оскільки спірні договори купівлі-продажу є виконаними та на час розгляду даної справи власниками спірного майна є ОСОБА_3, ОСОБА_4 по відношенню до яких наслідки визнання договорів купівлі-продажу спірного майна будуть вкрай негативними та уневажнять їх право власності на спірне майно, набуте правомірно, тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем права спільної сумісної власності на вказане майно та визнання договорів купівлі-продажу спірного майна недійсними слід відмовити в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на майно - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна, ОСОБА_7, ОСОБА_3, про визнання договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя Єлісєєва Т.Ю.