Справа № 626/1003/17
Провадження № 2/626/33/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

21.02.2018 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого- судді Рибальченко І.Г.

за участі секретаря Скачко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з третьою особою Управлінням служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, з третьою особою Управлінням служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що відповідач є батьком їх дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована та проживає разом з нею у м.Харкові. З часу народження дитини відповідач провідував дитину дуже рідко, а на протязі останнього часу зовсім перестав нею цікавитись, не піклується нею, не надає матеріальної допомоги та не сплачує аліменти стягнуті з нього за рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 23 квітня 2014 року. Відповідач свідомо не бажає брати участі у вихованні дитини, тоді як перешкод у спілкуванні з донькою йому ніхто не чинить.З цих підстав ОСОБА_1 просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала посиланням на приписи ст.164 СК України. Зокрема стверджувала наявність усіх підстав до задоволення її позову враховуючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову з підстав, вказаних в позовній заяві. Крім того пояснив, що ОСОБА_1 разом з дитиною періодично виїздить за межі України, а необхідність отримувати згоду батька на виїзд доньки не відповідає її інтересам. Йому відомо, що з серпня 2017 року позивач знаходиться на території Держави Ізраїль.

Представник відповідача ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позовних вимог та пояснили, що дитина разом з матір"ю тривалий час проживає в Державі Ізраїль. Коли дитина мешкала в м.Харкові відповідач регулярно відвідував доньку, спілкувався з дитиною і цікавився її життям. За рішенням суду перераховує на картковий рахунок позивача аліменти в сумі 800 грн. на місяць. На думку відповідача, він не нехтує своїми батьківськими обов'язками по відношенню до доньки ОСОБА_6, тому відсутні підстави для задоволення позову про позбавлення його батьківських прав.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задовольню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_6. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 23 квітня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 800 грн. на місяць до повноліття дитини. В судовому засіданні представник позивача не заперечував, що ОСОБА_1 періодично отримувала аліменти від відповідача у сумі 800 грн., що підтверджується і копіями квитанцій про перерахунок коштів.

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої 30 червня 2017 року КП "Жилкомсервіс" дільниця №21, ОСОБА_1 зареєстрована з донькою ОСОБА_6 в квартирі матері ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно нотаріально посвідченої заяви від 22 жовтня 2015 року відповідач надав згоду на поїздку з України до Держави Ізраїль своєї дочки ОСОБА_3 у супроводі матері , не заперечував проти її постійного проживання в Державі Ізраїль та отримання нею громадянства Ізраїлю, крім того відповідач надавав дозвіл на виїзд дитини за межі України 25 грудня 2014 року, 01 серпня 2014 року.

Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надало висновок від 26 жовтня 2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дочки ОСОБА_3, в якому зазначено, за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оцінюючи його суд враховує, що за правилами ст.19 СК України висновок органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Як передбачено в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'ктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з п.16 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як вказано в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Як вказано в ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

До суду не було надано доказів того, що відповідач негативно характеризується, жорстоко поводиться з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, або своєю поведінкою негативно впливає на виховання.

Суд враховує, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 липня 2014 року було скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з третьою особою Управлінням служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, - відмовлено. На думку суду, не виникли будь-які інші обставини, що могли бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, враховуючи її тривале перебування за межами України, такі дії позивача створюють перешкоди у спілкуванні батька з дитиною.

При цьому суд звертає увагу, що до ОСОБА_2 раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки і він надав докази на підтвердження виконання свого обов"язку щодо утримання дитини, що не було спростовано представником позивача. При цьому факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав та оскарження попереднього рішення суду свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про свою малолітню доньку.

Як передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, враховуючи,що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, суд не знаходить законних підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя І.Г. Рибальченко