АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

30 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року (суддя Гуменюк А.І.) у справі № 761/44425/16-ц Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання пава власності на квартиру після померлого нерідного діда.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті залишилася спадщина: квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року встановлено факт її перебування на утриманні нерідного дідуся ОСОБА_4 до його смерті, за адресою: АДРЕСА_1.

В жовтні 2015 року вона зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 Нотаріусом заведена спадкова справа, однак відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Позивачка, посилаючись на те, що на підставі рішення суду вона набула права на спадкування за законом, однак, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірну квартиру, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену вище квартиру, і вона не має можливості отримати оригінал такого документу самостійно, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1, як особа, яка не брала участі у справі, посилаючись на те, що судом вирішено питання про її права та обов'язки, звернулася до суду з апеляційною скаргою. Вказала, що суд першої інстанції, задовольнивши позов ОСОБА_3 про визнання права власності на спірну квартиру, фактично позбавив її - ОСОБА_1 права на житло, що є прямим втручанням в її особисте життя та порушенням прав.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилалась на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначила, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки у спірний період, а саме починаючи з 1994 року та до смерті, ОСОБА_4 був одинаком і ні з ким не проживав.

Вказала, що напередодні смерті ОСОБА_4 вона разом зі своїм, нині вже, покійним чоловіком - ОСОБА_5, який був хрещеним сином ОСОБА_4, та неблизьким родичем, наприкінці 1999 року за дозволом ОСОБА_4 переїхали на постійне місце проживання у квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що в неї наявні всі правовстановлюючі документи на квартиру, та на інше майно померлого, копії яких вона долучила до апеляційної скарги, вказала, що починаючи з 1999 року та до теперішнього часу вона правомірно проживає в спірній квартирі померлого ОСОБА_4

Суд дійшов помилкового висновку, що позивачка на момент смерті ОСОБА_4 проживала з ним, та є такою, що прийняла спадщину відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, яким передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Поряд з цим, судом під час розгляду справи не з'ясовано обставин фактичного управління або володіння спадковим майном. При ухваленні рішення судом також не з'ясовано з якого моменту настало управління або володіння спірною квартирою.

Вважала, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, тоді як до правовідносин у даній справі необхідно застосувати положення Цивільного кодексу України в редакції 2004 року.

За наведених обставин, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду від 11.04.2017 та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2, ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивачка ОСОБА_3, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила.

Представник позивача - ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач - КМР, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - Перша київська державна нотаріальна контора в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3. За відомостями Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть та копії запису акта про смерть, свідоцтво по смерть НОМЕР_1 видано ОСОБА_9 (а.с. 60, 80).

Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 09.09.2016 ОСОБА_4 з 21.07.1981 проживав за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з реєстрації 20.01.2000 у зв'язку зі смертю (а.с. 65).

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.05.1997 Радянською райдержадміністрацією м. Києва (розпорядження № 15741) (а.с. 67).

Майже через 16 років з дня смерті ОСОБА_4, а саме 03.04.2015 ОСОБА_3 звернулася до Миронівського районного суду Київської області з заявою про встановлення юридичного факту, що ОСОБА_3 протягом п'яти років з 1994 по 1999 проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5. В заяві вказала, що встановлення юридичного фату необхідно для отримання свідоцтва на право власності на квартиру, що знаходиться в м. Києві та зазначила зацікавленою особою у справі Миронівську сільську раду (а.с. 27 -29, 30, 37-39, 40, 41-42).

На час розгляду Миронівським районним судом Київської області заяви ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту остання не була зареєстрована у Миронівському районі Київської області.

Згідно відомостей паспорта громадянина України НОМЕР_2, виданого Шевченківським РУ ГУ МВС України в місті Києві, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 15 жовтня 1985 по 17 травня 2013 року була зареєстрована в АДРЕСА_2, а з 20 червня 2013 року зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с. 7-9).

25 серпня 2015 року Миронівським районним судом Київської області, з урахуванням ухвал про виправлення описки від 21 вересня 2015 року та 25 квітня 2016 року, ухвалено рішення у справі № 371/669/15-ц за заявою ОСОБА_3, зацікавлена особа: Миронівська сільська рада про встановлення юридичного факту, що ОСОБА_3 протягом п'яти років з 1994 по 1999 роки проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 37-39, 40, 41-42).

22 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 засвідчено підпис ОСОБА_3 на заяві до Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після ОСОБА_11, який помер 05 серпня 1999 року (а.с. 26).

30 жовтня 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис - реєстрація спадкової справи № 58140574 після померлого 05.08.1999 ОСОБА_4 про що листом за № 9014/02-14 повідомлено ОСОБА_3 та запропоновано надати в нотаріальну контору необхідні для оформлення спадщини документи (а.с. 35, 36).

Листом за № 5723/02-14 виконувач обов'язків Першої київської державної нотаріальної контори звернув увагу ОСОБА_3 на існування розбіжностей в даті смерті ОСОБА_4, а саме в її заяві до нотаріальної контори зазначено 05.08.1999, в рішенні Миронівського суду Київської області від 28 серпня 2015 року зазначено дату смерті ОСОБА_4 30.12.1999 (а.с. 54).

23 травня 2016 року Миронівським районним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 371/380/16-ц за заявою ОСОБА_3, зацікавлена особа: Миронівська сільська рада, про встановлення юридичного факту, заяву ОСОБА_3 задоволено, встановлено юридичний факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, перебувала на утриманні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до дня його смерті, яка сталася 29.12.1999 року. Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що рішенням 25 серпня 2015 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 протягом п'яти років з 1994 по 1999 роки однією сім'єю з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 11-14, 48-50).

27 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про надання адміністративної послуги «Видача дубліката свідоцтва про право власності на житло».

18 жовтня 2016 року, за замовленням ОСОБА_3, Київським міським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1. Згідно довідки про показники об'єкта нерухомості загальна площа спірної квартири - 29,2 кв.м., житлова площа - 15,3 кв.м. (а.с. 5-6).

26 жовтня 2016 року Відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_3 відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру (а.с. 4).

23 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4, який помер 29.12.1999 (а.с. 83).

23 листопада 2016 року державний нотаріус Першої київської держаної нотаріальної контори Кулєшова Ю.В. відмовила ОСОБА_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_3, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа на квартиру (а.с. 3, 84).

Задовольняючи позовні вимоги суд, посилаючись на те, що на момент відкриття спадщини позивачка постійно проживала зі спадкодавцем і позбавлена можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилалась на порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої цієї статті однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції, що діяла на час подання апеляційної скарги) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити у апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, посилалась на те, що вона з 1999 року правомірно проживає у квартирі, що є предметом позову та несе витрати на її утримання. Вказала, що у спірну квартиру вселилася разом з покійним чоловіком, ще за життя ОСОБА_4 та за його згодою. Зазначила, що організацією поховання ОСОБА_4, який був хрещеним батьком її чоловіка, займалася сім'я ОСОБА_1, а саме свекруха та її покійний чоловік. Також зазначила, що у неї наявні всі правовстановлюючі документи на спірну квартиру. На підтвердження своїх доводів надала до апеляційної скарги копії: ощадної книжки по рахунку НОМЕР_3, ощадної книжки по рахунку НОМЕР_4, ощадної книжки по рахунку НОМЕР_5, ощадної книжки по рахунку НОМЕР_6, свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1997, приватизаційного сертифікату НОМЕР_7, довідки від 09.03.1998 про отримання садової ділянки НОМЕР_8 в СТ «ВЕТЕРАН-3», довідки від 23.10.1998 про отримання садової ділянки НОМЕР_9 в СТ «ВЕТЕРАН-3», акту встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки між СТ «ВЕТЕРАН-3» та ОСОБА_4 (грудень 1997 року), довідки лікаря-педіатра від 07.12.2017 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 проживав та перебував під наглядом до одного року життя син ОСОБА_1 - Георгій, довідки від лікаря-гінеколога від 07.12.2017 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1, перебувала на обліку під час вагітності, квитанції про сплату комунальних платежів на 40 арк., довідки від ПАТ «Державний ощадний банк України» про відкриття та обслуговування банківського рахунку за місцезнаходженням відділення банку: м. Київ, вул. Салютна, 19, довідки з місця роботи ОСОБА_1 (а.с. 123-136, 142-182).

Вказала, що задоволення позову по даній справі прямо стосується прав та обов'язків апелянта і наслідком такого задоволення позову може бути позбавлення її права користування житловим приміщенням, оскільки за рішенням суду про задоволення позову про визнання права власності у позивача виникає право заявлення вимоги до осіб, які проживають у спірній квартирі, про виселення.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки особи, що не приймала участі у розгляді справи, а саме ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

За приписами пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання права власності на спірну квартиру в грудні 2016 року після померлої особи в грудні 1999 року, тобто майже через вісімнадцять років.

Не зважаючи на те, що матеріали справи містять докази, що на час ухвалення рішення позивачка не була зареєстрована в Миронівському районі Київської області, суд не надав оцінки її поведінки щодо розгляду справи про встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні нерідної особи похилого віку (ОСОБА_4 помер у віці 78 років), Миронівським районним судом Київської області без участі Київської міської ради.

Крім того, рішенням Миронівського районного суду Київської області не встановлено обставин, що батьки неповнолітньої ОСОБА_3, у яких був обов'язок за законом утримувати свою дитину, були позбавлені батьківських прав, у зв'язку з чим вона перебувала на утриманні нерідної людини похилого віку. Також рішенням суду не встановлено обставин, що ОСОБА_4 мав дохід та мав можливість утримувати позивачку, яка мала інше постійне місце проживання в м. Києві.

Суд не звернув уваги, що матеріали справи не містить доказів, що позивачка не несе витрати на утримання квартири з часу смерті ОСОБА_4 Також матеріали справи не містять доказів, що остання там проживає і, що в квартирі не проживають інші особи.

В порушення вимог, передбачених ст. 10 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи), суд не роз'яснив позивачці її обов'язок, передбачений ч. 1 ст. 36 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення), за приписами якої сторона, в якої за рішенням суду виникне право заявити вимогу до третьої особи або до якої у такому випадку може заявити вимогу сама третя особа, зобов'язана повідомити суд про цю третю особу.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 листопада 2017 року у справі № 6-2725цс16, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) була обов'язковою для застосування судами.

Виходячи з обґрунтувань позовних вимог, а також наявних в матеріалах справи письмових доказів щодо тривалого проміжку часу між смертю спадкодавця та зверненням ОСОБА_3 до суду та з урахуванням поведінки позивача, суд повинен був з'ясувати коло спадкоємців померлого ОСОБА_4, та відповідно до ч. 2 ст. 35 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення рішення, залучити їх до участі у справі.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на квартиру, суд першої інстанції вказаних обставин та наведених положень закону не врахував, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим в порушення вимог, передбачених статтями 10 і 11 ЦПК України (діяли на час ухвалення рішення) вирішив питання про права та обов'язки осіб не залучених до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, апеляційний суд позбавлений повноважень залучення до участі у справі осіб, що не приймали участі у справі в суді першої інстанції та дослідження нових доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закон № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 05 лютого 2018 рік.

Головуючий:

Судді:

Єдиний унікальний номер справи: 761/44425/16-ц

Провадження: № 22-ц/796/1313/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.