ЗВЕНИГОРОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 694/639/17
провадження 2/694/92/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

23.01.2018 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області

в складі:головуючої судді Гончаренко Т.В.

при секретарі Блискавки А.С.

з участю:представника позивача Павленка С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Звенигородка цивільну справу за позовом адвоката Павленка Сергія Івановича в інтересах ОСОБА_2 до ТОВ "Техноторг-Дон", третя особа без самостійних вимог генеральний директор ТОВ "Техноторг-Дон" Березовський Євген Маркович, про стягнення невиплаченої заробітної плати та завданої моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року адвокат Павленко Сергій Іванович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно наказу № 194-к від 20.08.2012 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ТОВ "Техноторг-Дон" на посаду керівника департаменту запасних частин по Черкаському регіону.

14.01.2015 року позивач був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

На думку позивача, відповідач не у повному обсязі виплатив йому заробітну плату за час його роботи, а саме: за грудень 2014 року в сумі 2319,82 грн. і січень 2015 року в сумі 854,70 грн.

Крім того, за час роботи ОСОБА_2 у Товаристві з 20.08.2012 року по 13.01.2015 року він повинен був отримати дві відпустки, однак, відпустки йому не надавались та не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки при звільненні в сумі 6154,38 грн.

Позивач вказує, що оскільки відповідач не виплатив йому вказані суми в день його звільнення, за затримку розрахунку при звільненні на день пред'явлення позову йому слід виплатити 63553,10 грн.

Крім того, відповідач не видав ОСОБА_2 трудову книжку в день звільнення, а тому з нього слід стягнути на користь позивача середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки в розмірі 59776,60 грн.

Позивач також зазначає, що затримкою видачі заробітної плати та коштів, належних йому при звільненні, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 5000 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути вказані суми з відповідача на його користь.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просить суд: стягнути з ТОВ "Техноторг-Дон" на його користь заборгованість із заробітної плати в сумі 3174,52 грн., 6154,38 грн. компенсації за невикористану відпустку, 81680,30 грн. за затримку розрахунку при звільненні, 59776,60 грн. за затримку видачі трудової книжки, а всього 150785,80 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові витрати.

Позивач ОСОБА_2,преставник відповідача та третя особа в судове засідання не з»явилися про день,час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За ухвалою суду справа розглядається у відсутності позивача ОСОБА_2,преставника відповідача Простякова Є.О. та третьої особи Березовського Є.М.

В судовому засіданні представник позивача Павленко С.І. підтримав уточнений позов та просив його задовольнити з підстав зазначених у позові в повному об»ємі.

Представник відповідача в судове засідання ,яке призначене на 23.01.2018 року не з»явився на електронну адресу суду надійшло клопотання про розгляд про розгляд справи у відсутності представника.

Під час проведення попередніх судових засідань представник відповідача Простяков Є.О. зазначив,що позов не визнає і просив суд відмовити в задоволенні позову та надав постанову Верховного Суду України від 18.01.2017 року,де на його думку висловлена правова позиція з розгляду аналогічної справи,яка приєднана до матеріалів справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 20.08.2012 року працював керівником департаменту запасних частин по Черкаському регіону ТОВ "Техноторг-Дон" (наказ № 194-к від 20.08.2012 р.).

Наказом № 4-к від 14.01.2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з 14.01.2015 року за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 61).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Позивач вважає, що при звільненні йому не було виплачено заробітну плату за грудень 2014 року в сумі 2319,82 грн. та за січень 2015 року в сумі 854,70 грн., а також компенсація за невикористані відпустки в сумі 6154,38 грн.

Згідно витягу зі штатного розкладу станом на січень 2015 року посадовий оклад керівника регіонального підрозділу Департаменту запасних частини ТОВ "Техноторг-Дон" складав 2129 грн.

Відповідно до довідки ТОВ "Техноторг-Дон" № 772 від 20.07.2017 року за грудень 2014 року дохід ОСОБА_2 склав 2359,20 грн., з яких: 2129 грн. - заробітна плата; 230,20 грн. - індексація заробітної плати; 841,01 грн. - утримання. За січень 2015 року дохід ОСОБА_2 у ТОВ "Техноторг-Дон" склав 5254,86 грн., з яких: 745,15 грн. - заробітна плата; 157,97 грн. - індексація заробітної плати; 4351,74 грн. - компенсація за невикористані відпустки; 1027,84 грн. - утримання (а.с. 62-63).

Згідно довідки ТОВ "Техноторг-Дон" № 773 від 20.07.2017 року на день звільнення ОСОБА_2 з роботи 14.01.2015 року була відсутня заборгованість по виплаті заробітної плати (а.с.64).

Відповідно до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку ТОВ "Техноторг-Дон" за 4 квартал 2014 року та 1 квартал 2015 року (Форма № 1ДФ), за 4 квартал 2014 року ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1) було нараховано та виплачено 6959,46 грн., з яких сплачено податку 1006,34 грн.; у 1 кварталі 2015 року - 5254,86 грн., з яких сплачено податку 759,85 грн. (а.с. 100-105).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно наказів генерального директора ТОВ "Техноторг-Дон" від 05.01.2016 року, 05.01.2017 року було знищено ордери, касові книги, відомості на виплату коштів за 2012-2013 роки (а.с. 142-145). Документи, що підтверджують виплату заробітної плати ОСОБА_2, крім наданих суду копій податкових розрахунків за 2014-2015 роки у ТОВ "Техноторг-Дон" відсутні.

Позивач стверджує, що відповідач не виплатив йому заробітну плату за грудень 2014 року, січень 2015 року та компенсацію за невикористані відпустки при звільненні, яке було проведено 14 січня 2015 року.

Відповідач, заперечуючи наявність заборгованості із заробітної плати, надає лише відомості Форми № 1 ДФ, з яких вбачається, що позивачу нараховано та виплачено відповідні розрахункові кошти та заробітна плата за грудень 2014 року, січень 2015 року і сплачено відповідні податки з нарахованих сум. Суми, вказані у звіті відповідають сумам, зазначеним позивачем у довідці № 772 від 20.07.2017 року про розмір доходу ОСОБА_2 за його період роботи у Товаристві. Однак, зазначені документи не підтверджують факту виплати позивачу належних йому при звільненні сум саме в день його звільнення - 14 січня 2015 року, як передбачено законом.

Інших доказів на підтвердження факту виплати заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки в день звільнення відповідачем не надано.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження своїх заперечень з приводу позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача невиплачену останньому заробітну плату за грудень 2014 року, січень 2015 року та компенсацію за невикористані відпустки.

Оскільки позивачем не надано відповідних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру невиплаченої йому заробітної плати за грудень 2014-січень 2015 року та компенсації за невикористані відпустки, при визначенні суми, що підлягає до стягнення, суд виходить із інформації, що міститься у наданому відповідачем штатному розписі Товариства, а також у довідці № 772 від 20.07.2017 року про розмір доходу ОСОБА_2

Так як згідно даних Форми № 1 ДФ відповідач сплатив належну суму податку з нарахованих позивачу розрахункових коштів, до стягнення підлягають вказані суми без врахування суми сплаченого податку.

Враховуючи наведене, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача не виплачені йому: заробітну плату за грудень 2014 року в сумі 1518,19 грн. та за січень 2015 року з компенсацією за невикористані відпустки - в сумі 4227,02 грн., а всього 5745,21 грн.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у ч. 3 ст. 32 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно із ч. 3 ст. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Ст. 5, 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної)

заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_2 розмір його заробітної плати за листопад 2014 року склав 2325,10 грн., за грудень 2014 року - 2359,20 грн. (а.с. 62-63).

Таким чином, розмір середньоденного заробітку позивача складає 108,94 грн. ((2325,10 грн. + 2359,20 грн.)/43 дн.).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Враховуючи наведене, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 січня 2015 року по день винесення рішення - 23 січня 2018 року.

Позивачем помилково розраховано середній заробіток шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість днів затримки виплати заробітної плати, оскільки середній заробіток є добутком середньоденної заробітної плати і середньомісячного числа робочих днів.

Середньомісячне число робочих днів позивача складає 21 (741 д. / 35 міс.).

Таким чином, середній заробіток позивача за період з 15 січня 2015 року по 23 січня 2018 року складає 83012,28 грн. (108,94 грн. * (21 дн. * 35 міс. + 12 дн. + 15 дн.)).

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від

таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Вказана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16.

З матеріалів справи та з пояснень сторін вбачається, що позивач не звертався до відповідача із вимогою виплатити йому розрахункові кошти при звільненні протягом більш ніж 2 років до моменту пред'явлення даного позову. З огляду на викладене, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку. Оскільки сума заборгованості із заробітної плати, яка підлягає стягненню, складає 62 % від суми боргу, заявленої позивачем (5745,21грн. * 100% / 9328,90 грн.), суму середнього заробітку, що підлягає до стягнення, слід зменшити на 38 %.

Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2015 року по 23.01.2017 року в сумі 51467,61 грн. (83012,28 грн. * 62% / 100 %).

Позивач, також вказує, що йому не була видана трудова книжка при звільненні, її було отримано представником позивача 31 березня 2017 року в департаменті запасних частин по Черкаському регіону ТОВ "Техноторг-Дон", тому він просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи та пояснень учасників процесу вбачається, що ОСОБА_2 дійсно не була видана належним чином оформлена трудова книжка у день звільнення 14.01.2015 року, та її було отримано представником позивача 31 березня 2017 року.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 235 КЗпП України.

Однак, застосування стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України та за статтею 235 КЗпП України одночасно є подвійним стягненням середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштуватись.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16.

За таких обставин, оскільки трудову книжку представником позивача було отримано 31 березня 2017 року, а заборгованість із заробітної плати не виплачено на час винесення рішення суду, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення ст. 117 КЗпП України, оскільки більш тривале порушення прав позивача викликане затримкою виплати заборгованості із заробітної плати.

З приводу моральної шкоди суд зазначає наступне.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлене договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи наведене, суд вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з відповідача слід стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Так, відповідач не провів із позивачем відповідний розрахунок в день його звільнення 14 січня 2015 року та не виплатив належні позивачу суми при звільненні на даний час. Такими неправомірними діями позивачу безсумнівно завдано моральної шкоди. Однак, суд також враховує, що позивач не звертався безпосередньо до відповідача із вимогою виплатити йому розрахункові кошти та видати трудову книжку, а звернувся із позовною заявою до суду більш ніж через 2 роки після звільнення з роботи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення, з відповідача на його користь слід стягнути заборгованість із заробітної плати із компенсацією за невикористані відпустки в сумі 5745,21 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51467,61 грн. (з відрахуванням необхідних податків) та моральну шкоду в сумі 500 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо стягнення судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на 37 % (57712,82 грн.*100% / 155785,80 грн.), з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові

витрати зі сплати судового збору в сумі 442,15 грн., та правничої допомоги в сумі 2590 грн., а всього 3032,15 грн.

Керуючись ст. ст. 47, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, на підставі ст. ст. 12, 13, 89, 137, 141, 258, 259, 263-265, ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

позов адвоката Павленка Сергія Івановича в інтересах ОСОБА_2 до ТОВ "Техноторг-Дон", третя особа без самостійних вимог генеральний директор ТОВ "Техноторг-Дон" Березовський Євген Маркович, про стягнення невиплаченої заробітної плати та завданої моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ "Техноторг-Дон" на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати із компенсацією за невикористані відпустки в сумі 5745 грн. 21 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51467 грн. 61 коп. (з відрахуванням з цієї суми необхідних податків) та моральну шкоду в сумі 500 грн.

Стягнути з ТОВ "Техноторг-Дон" на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 442,15 грн. та за надання правничої допомоги в сумі 2590 грн., а всього 3032,15 грн.

Повний текст рішення виготовлений 29.01.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Гончаренко