Справа № 455/1076/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/461/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 . її представника ОСОБА_5, представника третьої особи Тур'ївська сільська рада Старосамбірського району Львівської області - Мисіва В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області в складі судді Казана І.С. від 7 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та неповнолітня ОСОБА_11, Служба у справах дітей Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області, Тур'ївська сільська рада Старосамбірського району Львівської області про визнання добросовісним користувачем (володільцем) та усунення перешкод у користуванні майном шляхом витребування майна з тимчасового незаконного володіння і виселення; про відшкодування матеріальних збитків та завданої моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямСамбірського міськрайонного суду Львівської області від 07 червня 2017 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання добросовісним користувачем (володільцем) та усунення перешкод у користуванні майном шляхом витребування майна з тимчасового незаконного володіння і виселення; про відшкодування матеріальних збитків та завданої моральної шкоди, - відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Зазначає, що посилання суду на те, що ОСОБА_12 не проживав у спірному будинку через ОСОБА_2, яка за домовленістю із ОСОБА_13 поселилась у даному житловому будинку і фактично не допускала його не підтверджене жодними доказами. Вказує на те, що ОСОБА_13 ініціював вселення у це спірне житло позивачу з її родиною не за домовленістю з нею, а за домовленістю саме з ОСОБА_12 Також, зазначає, що позивачка проживала в спірному будинку з 2005 року, з 2006 року до сьогодні вона з родиною зареєстрована в погосподарській книзі села Тур'є. Також, факт проживання позивачки на момент примусового насильницького виселення, котре здійснила ОСОБА_4 також засвідчено в матеріалах поліції та актах представників сільради Тур'є, котрі зафіксували, що ОСОБА_4 виселила позивачку з родиною зі спірного будинку та не допускала їх у житло у котрому вони проживають більше 12 років. Крім цього, вказує на те, що ОСОБА_4 не мала жодних правових підстав для вселення в спірний будинок, а тим більше не могла виселити сім'ю, оскільки це може відбуватись тільки і виключно на підставі рішення суду. Також, зазначає, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_12 Крім цього, посилання суду на те, що ОСОБА_4 періодично проживало з ОСОБА_12 до дня його смерті не підтверджено жодними належними доказами.

В судове засідання треті особи (їх представники), окрім представника Тур'ївської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, - не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі учасники повідомлялись про час та місце розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зокрема і те, що інтереси неповнолітніх осіб (одна із яких залишалась неповнолітньою на час ухвалення рішення) захищала їх законний представник, позивач по справі ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, її представника та представника третьої особи на підтримання апеляційної скарги, відповідача та її представника - в заперечення скарги та на підтримання доводів заперечення та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви з її уточненнями, заперечень на позов, апеляційної скарги, заперечення та відзиву на апеляційну скаргу, а також усних та письмових пояснень учасників справи у судах обох інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 3, 5, ч.1 ст. 60 ЦПК України, ст. 19 Конституції України, ст.ст. 14, 22, 23, 387, 391 ЦК України, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007р. №8 «Про незалежність судової влади», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.97р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції» тавідмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що із позовних вимог в уточненій позовній заяві убачається, що ОСОБА_2 просить у судовому порядку визнати її добросовісним користувачем (володільцем) будинковолодіння в АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_2 її володільчим вищевказаним майном шляхом витребування майна з тимчасового незаконного володіння ОСОБА_4, примусового виселення ОСОБА_4 і заборони їй вселення у чуже майно; стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 моральну шкоду за порушення її конституційних та цивільних прав на майно з 28.07.2016 року по 30.05.2017 року в сумі 84500грн. Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Як установлено у судовому засіданні із пояснень відповідача ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_5, позивач ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_12 не перебувала в жодних родинних відносинах; більше того, ОСОБА_12 не проживав в спірному будинку через ОСОБА_2, яка за домовленістю із ОСОБА_13 оселилась у даному житловому будинку і фактично не допускала його, а тому ОСОБА_12 не проживав в АДРЕСА_1, а в АДРЕСА_2, де також з ним періодично проживала ОСОБА_4 до дня його смерті; житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_1 дійсно належали ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 як спадщина після смерті батьків. Разом з тим відповідач ОСОБА_4 суду ствердила, що спірний будинок був зведений її батьками, а вона в тому також приймала участь; спадкоємцями майна могли б бути вона сама, сестра ОСОБА_6, брати ОСОБА_15 та ОСОБА_5, з яких фактично для останнього найбільше будинок до потреби, оскільки він не має свого власного житла. Про проживання ОСОБА_2 у спірному будинку ОСОБА_4 було відомо, але вона тому уваги особливої не приділяла, бо приїздила до рідного брата ОСОБА_12, котрий хворів та потребував догляду, - відповідач ОСОБА_4 усвідомлювала, що ОСОБА_16 тимчасово проживає у спірному, батьківському, для реальних спадкоємців, будинку. Однаково, як установлено у судовому засіданні, що не заперечувалось ніким із сторін, будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 здійснено ОСОБА_17, батьком ОСОБА_12 і даний будинок ОСОБА_12 у 1984 році фактично отримав у спадок, документально не оформляючи спадкування. Під час розгляду цивільної справи встановлено хибну позицію сторони позивача до відповідача, як водночас і в позовних заявах ОСОБА_2 помилково ставить питання про визнання її добросовісним користувачем житлового будинку в АДРЕСА_1, залишаючи поза увагою пояснення яким чином порушені, невизнані або оспорювані її права, свободи чи інтереси відповідачем ОСОБА_4 і про це суду не подає жодних підтверджень; позивач не вказує у який спосіб відповідачем порушено її право володіння, коли вона сама не є ні власником, ані законним користувачем спірного житлового будинку, що мало б ґрунтуватись на договорі чи законі; суду не представляє жодного документального про це доказу; позивачем не зазначено доказів, які б підтверджували кожну обставину, наведену в зверненні до суду, відтак, суд у даному позові відмовляє. Складена ОСОБА_2 чи в наступному в останній редакції адвокатом ОСОБА_3 позовна заява ухвалою суду від 28.03.17р. після провадження Старосамбірським районним судом вдруге була залишена без руху, оскільки нечітко сформульовано, що саме вона вимагає, в який спосіб приймати рішення для можливого його виконання, не конкретизовано в чому є порушені її права, свободи та інтереси відповідачами ОСОБА_7 чи ОСОБА_4 та в який спосіб це порушення вона вважає, що слід усунути. Позивачем у свою чергу ухвалу суду практично не виконана та сторона позивача наполягала на прийнятті судом рішення. Ураховуючи наведені правовідносини, пояснення про це сторін під час провадження у цивільній справі в сукупності з поданими матеріалами, суд з'ясовує про відсутність у позивача ОСОБА_2 суб'єктивного права, про захист якого нею подано власний позов до наведеного відповідача, тобто її позовні вимоги спрямовані на захист неіснуючого суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу. Окрім цього, її пред'явлені позовні вимоги не ґрунтуються як вказувалось раніше на законі, тобто заявлені з підстав, не передбачених законодавством. ОСОБА_2 жодним чином не наведено юридичних основ для визнання її добросовісним користувачем (володільцем) будинковолодіння в АДРЕСА_1, зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_2 її вищевказаним майном на праві володіння шляхом витребування майна з тимчасового незаконного володіння ОСОБА_4, примусового виселення ОСОБА_4 і заборони їй вселення у чуже майно, про стягнення із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 моральної шкоди за порушення її конституційних та цивільних прав на майно з 28.07.2016 року по 30.05.2017 року в сумі 84500грн. Із приводу присудження до стягнення з відповідача матеріальних збитків та моральної шкоди, то стороною позивача суду під час провадження у справі не подано жодних доказів понесення будь-яких витрат, а наведені розрахунки у позові нічим не підтверджені. Ураховуючи наведене стосовно заявлених матеріальних чи моральних (немайнових) збитків позивача ОСОБА_2, під час провадження в цивільній справі останньою не доведено жодним чином заявленої позовної вимоги за незаконне користування відповідачем як викладено у зверненні до суду «власністю» позивача; не обґрунтовано які саме моральні страждання вона понесла, які наслідки для неї настали в результаті переїзду в інше місце проживання, зовсім цього суду особою не вмотивовано і не підтверджено. Як зазначає представник позивача у позовній заяві від 30.05.2017р., що такий спосіб захисту про визнання добросовісним користувачем (володільцем) та усунення перешкод у користуванні майном шляхом витребування майна з тимчасового незаконного володіння і виселення; про відшкодування матеріальних збитків та завданої моральної шкоди, - може бути правильним і припинить порушення права власності довірительки ОСОБА_2 на майно, дозволить безперешкодно користуватись своєю власністю, - є невірно поставлений перед судом і, вцілому є безпідставним, - сторона позивача порушує спочатку питання у спосіб захисту цивільного права про визнання права володіння, а потім переходить на захист права власності, мотивуючи питання витребування майна. Тому, аналізуючи все раніше наведене в сукупності з поясненнями представників сторін, суд також переконаний, що вірно прийнята позиція відповідача ОСОБА_4 у даній цивільній справі про примусове вселення до батьківського будинку та подальше оформлення його спадкування, чи набуття права власності у встановлений законом спосіб. Ураховуючи наведену вище позицію відповідача ОСОБА_4, судом узято до уваги і те, що вона ґрунтується виходячи із захисту власного права власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного закону України ОСОБА_4 є одним із суб'єктів права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. При цьому суд констатує, що спірні правовідносини поширені на час дії вказаних вище норм, а разом з тим - Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.97р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції...1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає ОСОБА_4 як власнику право вимагати усунення порушення її права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на об'єкти права власності: житловий будинок в АДРЕСА_1 та відповідну земельну ділянку. Тому, враховуючи раніше наведене, суд прийшов до такого вирішення спору виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи пояснення сторін, подані ними суду матеріали; також із опитаних осіб - сторін у справі, із показань свідків. Оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволені позову ОСОБА_2 таким чином як вона ставить власні питання слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору; обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, неповнолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_11, Служба у справах дітей Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області, Тур'ївська сільська рада Старосамбірського району Львівської області у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог просила:

- визнати ОСОБА_2 законним добросовісним користувачем (володільцем) житловим будинком та прибудинкової земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати ОСОБА_4, яка тимчасово незаконно перебуває за адресою: АДРЕСА_1, - незаконним та недобросовісним користувачем (володільцем) житловим будинком та прибудинковою земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 її володільчим майном (житловим будинком та прибудинковою земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1) шляхом витребування майна з тимчасового незаконного володіння ОСОБА_4 та примусового виселення ОСОБА_18 і заборони їй вселення (у тому числі тимчасового користування) у чуже майно, а саме житловий будинок та прибудинкову земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_4 відшкодувати ОСОБА_2 збитки та моральну шкоду завдану за порушення її конституційних та цивільних прав на майно з 28.07.2016 року по 30.05.2017 року в сумі 84500грн., а саме 74500 грн. - завдані збитки та 10000 грн. - моральна шкода.

У підтвердження своїх вимог позивач покликалася на те, що з початку 2006 року по даний час зареєстрована, відповідно до вимог законодавства України у погосподарській книзі, як законний добросовісний користувач житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1. З нею у даному житловому будинку, також, були зареєстровані її діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5., ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6., ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7., ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8. На момент фактичного заселення даний будинок був вільним, оскільки єдиний і фактичний власник ОСОБА_12 фактично проживав в іншому житловому будинку і через незадовільний санітарно-технічний стан житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 практично не цікавився і не доглядав за ним. Заселення позивача у вищевказаний будинок відбулось добровільно зі згоди власника. Згідно даних погосподарських книг будинок в АДРЕСА_1 з 1980 року до 2012 року належав ОСОБА_12, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщину після смерті ОСОБА_12 фактично прийняла ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України. Для позивача ОСОБА_12 був дядьком. Ані батько ОСОБА_12 - ОСОБА_19, ні брат ОСОБА_12 - ОСОБА_20 та інші рідні брати і сестри у вищевказаному будинку з 1980 року не проживали та не були зареєстровані. Усі записи щодо власників будинку знаходяться у погосподарських книгах с. Тур'є. У березні 2016 року ОСОБА_4 прийшла до позивача і сказала, що буде приватизовувати цей будинок, що це батьківська хата і в даний будинок прийде жити її брат ОСОБА_20. 28.07.2016 року ОСОБА_4 погрожуючи фізичним насильством, без рішення суду незаконно виселила ОСОБА_2 та її дітей із їхнього обжитого впродовж десяти років будинку та не посукає їх у такий, змінивши, зокрема, і замки у будинку.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Також, відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Також згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Окрім наведеного згідно ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Крім цього, відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Також, згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Окрім цього, за ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Також відповідно до ст. ст. 100, 101, 109, 120-127 ЦК УРСР (1963 року), в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його) . У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Проте в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру.

Особисті трудові доходи і заощадження члена колгоспного двору, а також майно, придбане ним на особисті кошти або одержане в порядку спадкоємства чи дарування, є особистою власністю окремих членів колгоспного двору, якщо ці доходи, заощадження і майно не передані ними у власність колгоспного двору. В особистій власності громадянина, який є членом колгоспного двору, не може бути майно, яке відповідно до статуту колгоспу може належати тільки колгоспному двору.

Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть такий позов пред'явити за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а позов в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, може бути пред'явлений їх батьками (усиновителями) або опікуном.

По угодах, укладених главою колгоспного двору, відповідає своїм майном колгоспний двір, якщо з обставин справи не випливає, що угода укладена в особистих інтересах самого глави двору.

Інші члени двору відповідають по своїх зобов'язаннях своїм особистим майном і своєю часткою в майні двору (стаття 123 цього Кодексу), якщо з обставин справи не випливає, що угода укладена в інтересах двору. Стягнення відшкодування за шкоду, заподіяну злочинною дією члена колгоспного двору, може бути звернене на майно двору, якщо вироком суду встановлено, що це майно придбане на кошти, здобуті злочинним шляхом, або збільшилось за рахунок цих коштів. Перелік майна колгоспного двору, на яке не може бути звернене стягнення по претензіях кредиторів, встановлюється Цивільним процесуальним кодексом Української РСР.

Частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

При виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун.

При поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів.

Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

У власності господарства громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю у сільському господарстві, що грунтується виключно на особистій праці членів господарства, крім майна, зазначеного в статті 120 цього Кодексу, може бути робоча худоба і сільськогосподарський реманент, необхідні для обробітку ділянки землі, відведеної в користування цим громадянам. Майно господарства громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю у сільському господарстві, зазначене у частині першій цієї статті, належить їм на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). До відносин сумісної власності господарства громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю у сільському господарстві, застосовуються правила статей 121-126 цього Кодексу. В особистій власності окремих членів господарства громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю у сільському господарстві, не може бути майно, зазначене в частині першій цієї статті.

За ст.ст. 2-4, 11-13, 15, 19 Закону України «Про власність», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.

Суб'єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Суб'єктами права власності в Україні відповідно до цього Закону можуть бути також інші радянські республіки, Союз РСР, інші держави, їх юридичні особи, спільні підприємства, міжнародні організації, громадяни інших держав та особи без громадянства. Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Допускається об'єднання майна, що є власністю громадян, юридичних осіб і держави, та створення на цій основі змішаних форм власності, в тому числі власності спільних підприємств з участю юридичних осіб і громадян інших держав. Громадяни, юридичні особи та Україна можуть мати у власності майно, розташоване на території інших держав.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності. Власник, здійснюючи свої права, зобов'язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. При здійсненні своїх прав і виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержувати моральних засад суспільства. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено, або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

Суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. Громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства користуються правами і несуть обов'язки щодо належного їм на території України майна нарівні з громадянами України, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються.

Праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Об'єктами права власності громадян є твори науки, літератури та мистецтва, відкриття, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, раціоналізаторські пропозиції, знаки для товарів і послуг та інші результати інтелектуальної праці. Склад, кількість і вартість майна, що може бути у власності громадян, не обмежується, крім випадків, передбачених законом. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян.

Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Громадяни мають право використовувати належне їм майно для ведення господарської та іншої не забороненої законом діяльності. Громадяни мають право передавати належне їм майно у тимчасове користування іншим громадянам, юридичним особам та державі. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно. Умови і порядок відчуження національних, культурних та історичних цінностей встановлюються спеціальним законодавством України. Право приватної власності може бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі.

Також, відповідно до п.п. 3, 6, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.13 Закону "Про власність" об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Роз'яснити судам, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;

в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім'я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору;

г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" ( 885-12 ) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Роз'яснити судам, що передбачені Законом "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї і брали трудову участь у його придбанні. Відповідно до чинного законодавства власником вкладу, внесеного у кредитну установу (крім нажитого подружжям), є особа, на ім'я якої його внесено, тому інші члени сім'ї не вправі вимагати визнання за ними права на цей вклад з мотивів внесення його за рахунок спільної праці. В цьому разі частка коштів, належна іншим членам сім'ї, може бути стягнена з вкладника за їх позовом.

Крім цього, згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Ст. 1223 ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Також, у ст. 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Крім цього, ст. 1262 цього ж Кодексу вказує, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Статтею ж 1265 ЦК України передбачено, що у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

За ст. 1267 ЦК України , частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Крім цього, ст. 1270 ЦК України зазначає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Також, ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Окрім наведеного за ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Окрім цього відповідно до ст. 5 ЦПК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Колегією суддів із пояснень учасників справи (їх представників), свідків, що були допитані судом першої інстанції, матеріалів даної справи, а також справи №455/506/16 Старосамбірського районного суду Львівської області за заявою ОСОБА_20 про встановлення факту, що має юридичне значення, а також інвентаризаційної справи на спірний будинок та матеріалами висновку по матеріалах зареєстрованих в ЖЄО №1968,2006,2015 Старосамбірського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області, - встановлено ряд обставин, які мають істотне значення для вирішення даного спору.

Так, спірний житловий будинок АДРЕСА_1, був збудований відповідно до рішення правління колгоспу «Іскра» (протокол №3 від 27.03.1966 року «Про виділення площі під будівництво хати») та виконавчого комітету Тур'ївської сільської ради депутатів трудящих Старосамбірського району Львівської області (протокол №22 від 28.11.1966 року «Про дозвіл на перебудову житлового будинку на своїй ділянці…») та належав колгоспному двору, головою якого на час побудови був ОСОБА_19 (батько відповідачки ОСОБА_4 та ще шести дітей: ОСОБА_12, ОСОБА_21, ОСОБА_15, ОСОБА_20, ОСОБА_15, ОСОБА_22 Станом на 15.04.1991 року членами колгоспного двору, до майна якого належав спірний житловий будинок та особами, які відповідно набули частку у спірному будинку були: ОСОБА_12 (син ОСОБА_19 та брат відповідачки ОСОБА_4) - ? частка, його дружина ОСОБА_2 - ? частка та їх діти: син ОСОБА_23 та донька ОСОБА_24 кожен по ? частці. (протоколи засідання правління колгоспу «Іскра», виконавчого комітету Тур'ївської сільської ради депутатів трудящих Старосамбірського району Львівської області а.с. 46-48 справи №455/506/16 Старосамбірського районного суду Львівської області, інвентаризаційна справа на будинок, витяги погосподарських книг колгоспного двору, до майна якого належав спірний будинок Т.1 а.с. 6, 25, 102, 152-161).

Сторонами знову ж не оспорюється, що позивач та її п'ятеро дітей (треті особи по справі) більш як 10 років (з 2005 року як вказує позивач та з 2007 року як визнала відповідач) постійно проживали у спірному житловому будинку до 28.07.2016 року.

Таке проживання слід вважати законним, зі згоди одного із співвласників будинку на час вселення у будинок (ОСОБА_9.), оскільки, як стверджує позивач (протилежного чому не доведено), що її і її дітей у будинок допустив племінник ОСОБА_12 - ОСОБА_13 (брат її колишнього чоловіка ОСОБА_10.), зі згоди ОСОБА_12, який на час вселення позивачки з дітьми проживав окремо. Будь-яких спорів, позовів у суді, звернень в органи внутрішніх справ, тощо співвласників будинку (ОСОБА_12, його дружини чи дітей) до позивача та її дітей про виселення, створення перешкод у користуванні будинком, тощо з часу вселення до часу розгляду даної справи (тобто більше 10 років) не було. Крім цього, органом місцевого самоврядування було внесено записи у по господарські книги з приводу проживання позивачки та її дітей як членів двору з 2006 року (витяги по господарських книг колгоспного двору, до якого належав спірний будинок Т.1 а.с. 6, 25, 102, 152-161). Крім цього, з 15.01.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Львівобленерго» укладено договір про користування електричною енергією у спірному будинку (довідка ПАТ «Львівобленерго» та договір № 364 від 15.01.2007 року (Т.2 а.с. 79-80).

Також, діти позивача набули у власність частку у спірному будинку з ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, співвласник будинку ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті спадщину прийняли діти позивачки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки є спадкоємцями майна померлого п'ятої черги (вони є дітьми племінника померлого ОСОБА_12 - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 та був сином брата ОСОБА_12 - ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10) та такими, що спадщину прийняли в силу свого малолітства (ОСОБА_10), неповнолітності (ОСОБА_9) (ч.4 ст. 1268 ЦК України) (свідоцтва про народження та смерть, довідка про смерть, свідоцтво про розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_10, копії паспортів позивачки та третіх осіб, актові записи про народження та смерть Т.1 а.с. 22, 111-114, Т.2 64-78, 110, 179-181).

Крім цих двох осіб, що є третіми особами по справі спадщини після смерті ОСОБА_12 ніхто не прийняв.

Так, до нотаріуса у передбачений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_12 ніхто не звертався (звернення у 2016 році з заявами про прийняття спадщини позивачки (яка взагалі не є родичкою та спадкоємницею померлого) та її доньки ОСОБА_7 (яка пропустила строк на подання зави про прийняття спадщини), а, також, відповідачки ОСОБА_4, у 2017 році з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, - не слід вважати такими, що свідчать про прийняття такими особами спадщини після смерті ОСОБА_12, оскільки такі як вказано, подано позивачкою, що взагалі не є спадкоємницею померлого та із значним пропуском строку на подання заяв про прийняття спадщини. До суду про визначення їм додаткового строку на подання заяв про прийняття спадщини ні відповідачка ОСОБА_4, ані ОСОБА_7, - не зверталися (копії спадкової справи після смерті ОСОБА_12 Т.1 а.с. 116-119, 163-180 Т.2 а.с. 140-155).

Крім цього, протягом тривалого часу до смерті у 2012 році (приблизно з 2007 року, близько 5 років) ОСОБА_12 проживав у АДРЕСА_2 у будинку, що належить ОСОБА_26, яка теж не є спадкоємицею майна померлого (даних про це у матеріалах справи немає). (довідки Ясеницької сільської ради Турківського району Львівської області та витяг із погосподарської книги будинку АДРЕСА_2 (Т.1 а.с. 115, Т.2 а.с. 91-94).

Жодних доказів у матеріалах справи про те, що відповідачка ОСОБА_18, яка зареєстрована в АДРЕСА_3 (копія її паспорту Т.1 а.с. 109), - постійно проживала на час смерті з померлим ОСОБА_12 та фактично прийняла спадщину - немає та такі доводи спростовуються довідками Ясеницької сільської ради Турківського району Львівської області, про які йшлося вище. Довідка ж видана Ясеницькою дільничою лікарнею 18.04.2018 року №22, у якій вказано про те, що відповідач здійснювала догляд за нині померлим братом про це не свідчить та свідчити не може, оскільки такою установою такі факти бути засвідчені не можуть в силу іншої компетенції медичної установи.

Зважаючи на вказане, зокрема, те, що діти позивачки (ОСОБА_10 та ОСОБА_9) з ІНФОРМАЦІЯ_1 набули у власність в порядку спадкування після смерті їх родича ОСОБА_12 ? частину спірного будинку (по ? частині кожен), інші ж ? частини будинку належать згаданим вище дружині померлого та дітям, - слід вважати, що вони самі як співвласники будинку, а також і їх мати позивачка по справі, як член їх сім'ї з цього числа набули додатково право на користування цим будинком.

Відповідач же як вказано вище, жодних правових підстав на проживання у будинку не набула та даних про такі судом не здобуто.

Незважаючи на вказане відповідач 28.07.2016 року, самовільно, без відповідного рішення суду (вважаючи таким рішення суду про встановлення факту що має юридичне значення за заявою ОСОБА_20, що не набрало законної сили у справі №455/506/16 Старосамбірського районного суду Львівської області та згодом було скасовано із залишенням заяви про встановлення факту без розгляду), під час відсутності позивача та її дітей у будинку, - вселилась у спірний будинок, знявши навісний замок на будинку та фактично виселила позивачку та її дітей із спірного будинку винісши їх речі із будинку (частину перенісши у одне із допоміжних приміщень), змінила замок на вхідних дверях із будинку та заперечуючи право позивачки та її дітей на проживання у будинку та фізично не допускаючи їх у будинок, - чинить їм перешкоди (зокрема, і позивачці) у користуванні будинком. (Вказане, окрім того, що такі обставини визнаються самою відповідачкою підтверджуються додатково фотознімками спірного будинку та будівель довкола, на яких зображені і особисті речі позивачки та її дітей, що розташовані поза будинком (Т.1 а.с. 106), також і доводами самої позивачки, а також і матеріалами висновку по матеріалах зареєстрованих в ЖЄО №1968,2006,2015 Старосамбірського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області).

Зважаючи на вказане право позивачки на проживання у будинку підлягає захисту у частково обраний нею спосіб (ст. 5 ЦПК України).

Так, слід визнати, що позивач ОСОБА_2 має право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_4 навпаки не має права на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1. Також, слід усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, що їй чинить ОСОБА_4, - шляхом вселення ОСОБА_2 у вказаний будинок. Що слід вважати буде належним способом захисту прав, за захистом яких вона звернулась до суду враховуючи заявлені нею позовні вимоги із наведених підстав.

Що стосується вимог про визнання позивачки користувачем (володільцем) прибудинкової земельної ділянки, виселення ОСОБА_18 і заборони їй вселення (у тому числі тимчасового користування) у чуже майно, а саме житловий будинок та прибудинкову земельну ділянку, то такі вимоги на думку колегії суддів до задоволення не підлягають, оскільки можуть бути заявлені та відповідно задоволені виключно за позовом власника (співвласника) будинку, який відповідно набуває і право на користування земельною ділянкою, яким позивачка не є та таких прав не набула і відповідно вони не можуть бути захищені.

Також, слід вважати що вимога про відшкодування збитків (матеріальної шкоди) теж є необґрунтованою та до задоволення не підлягає, оскільки жодними доказами визначена позивачем сума до відшкодування та факт спричинення таких збитків позивачці не доведено.

Однак, на думку колегії суддів, підлягає до часткового задоволення вимога позивачки про стягнення заподіяної їй моральної шкоди у зв'язку із виселенням. Оскільки слід вважати, що примусове, самовільне, без рішення суду чи будь-якого іншого органу виселення позивачки відповідачкою із будинку, право на користування яким вона має та яким вона користується протягом тривалого часу (більше десяти років) однозначно спричиняє їй незручності, розрив життєвих зв'язків, спонукає особу раптово вживати додаткових дій для влаштування свого особистого (сімейного) життя, змінює життєвий ритм, уклад життя, тощо. Однак з врахуванням тривалості, обсягу таких моральних страждань позивачки та принципів розумності та справедливості колегія суддів вважає, що 3 тис. грн. є достатньою сатисфакцією для позивачки для відшкодування такої шкоди.

Враховуючи вказане рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати, що позивач має право на користування житловим приміщенням спірного будинку.

Визнати, що відповідач не має права на користування житловим приміщенням спірного будинку.

Усунути позивачці перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, що їй чинить відповідачка шляхом вселення позивачки у вказаний будинок.

Стягнути з відповідачки в користь позивачки 3 тис. грн. для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

У задоволенні решти позову слід відмовити.

Відповідно до задоволених вимог позову та апеляційної скарги слід вирішити питання стягнення судових витрат.

Що стосується посилання позивачки на практику Європейського суду з прав людини, то колегія суддів вважає, що посилання на таку у даному випадку не слід вважати таким, що підлягає застосуванню у даній справі, оскільки не зовсім чітко правовідносини, що виникли між сторонами та про які йдеться у названих позивачкою (її представником) рішеннях ЄСПЛ є аналогічними.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області Казана І.С. від 07 червня 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_10 та неповнолітня ОСОБА_11, Служба у справах дітей Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області, Тур'ївська сільська рада Старосамбірського району Львівської області про визнання добросовісним користувачем (володільцем) та усунення перешкод у користуванні майном шляхом витребування майна з тимчасового незаконного володіння і виселення; про відшкодування матеріальних збитків та завданої моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати, що позивач ОСОБА_2 має право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

Визнати, що відповідач ОСОБА_4 не має права на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, що їй чинить ОСОБА_4, - шляхом вселення ОСОБА_2 у вказаний будинок.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 3 тис.грн. для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 832 грн. сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 915,2 грн. сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2018 року.

Головуючий Я. А. Левик

Судді Л. Б. Струс

М. М. Шандра