У х в а л а

16 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 757/48969/15-ц

провадження № 61-7033 зп 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В. розглянув заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, до публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», ОСОБА_8, партнерства з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», ОСОБА_9, приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Донецької області Кандзюби Олени Євгенівни, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Лєон», Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у складі судді

ОСОБА_11 від 29 квітня 2016 року позов ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 18 листопада 2011 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Донецької області Кандзюбою О.Є. за реєстровим № 3420.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В. від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_12 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Кадєтової О. В., Карпенко С. О., Леванчука А. О., Маляренка А. В. від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишено без змін.

14 грудня 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 27 вересня 2017 року з передбаченими пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (2004 року) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 224 ЦК України, статті 177 СК України, статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 3 Конвенції про права дитини.

На обґрунтування зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення представник заявника посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ:

від 28 грудня 2012 року № 6-39653св12, від 29 травня 2013 року № 6-9281св13, від 24 липня 2013 року № 6-24470св13, від 7 травня 2014 року № 6-5319св14, від 14 січня 2015 року № 6-41734св14 та постанови Верховного Суду України:

від 9 вересня 2015 року № 6-405цс15, 16 вересня 2015 року № 6-392цс15,

від 16 березня 2016 року №6-2918цс15, 16 грудня 2015 року №6-214цс15,

27 січня 2016 року №6-1055цс15, в яких, на її думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Згідно із пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

6 лютого 2018 року заява передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (2004 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав

і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України

(2004 року) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, дослідивши обставини справи та перевіривши надані докази, дійшов висновку що вчинений батьками правочин щодо нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування, є недійсним (частина шоста статті 203, частина перга статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Разом з тим, іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки, гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб; іпотекодавець приховав той факт, що право користування спірним житлом фактично мали неповнолітні діти, а також, що їх права внаслідок укладення цього договору не порушене.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 28 грудня 2012 року 6-39653св12, від 29 травня 2013 року №6-9281св13, від 24 липня 2013 року № 6-24470св13, від 7 травня 2014 року №6-5319св14, від 14 січня 2015 року № 6-41734св14 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які, установивши, що на час укладення договорів іпотек право власності або право користування предметами іпотеки мали неповнолітні особи, однак нерухоме майно передано в іпотеку без дозволу органу опіки та піклування, визнали такі договори недійсними. При цьому встановлено порушення прав дитини.

Отже, у наданих для порівняння судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, встановлено різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містять висновки про те, що:

- укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування, є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України

(від9 вересня 2015 року № 6-405цс15);

- у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою (від 16 вересня 2015 року

№ 6-392цс15);

- вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, судам необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ‒ з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів (16 грудня 2015 року

№ 6-214цс15, 27 січня 2016 року № 6-1055цс15 та 16 березня 2016 року

№ 6-2918цс15).

Отже, у справах, в яких прийнято зазначені постанови та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, встановлено різні фактичні обставини, оскільки у справі, що переглядається апеляційний суд і суд касаційної інстанції встановили відсутність порушення прав дитини, одночасно встановивши недобросовісну поведінку матері дитини.

Підстави для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

За таких обставин вважати заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України (2004 року) Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява

є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, до публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», ОСОБА_8, партнерства з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», ОСОБА_9, приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Донецької області Кандзюби Олени Євгенівни, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Лєон», Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визнання договору іпотеки недійсним за заявою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 27 вересня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д.Д. Луспеник

Ю.В. Черняк