Провадження № 22ц-824/221/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним окремих положень договору, застосування реституційних наслідків їх недійсності та зобов'язання провести перерахунок заборгованості з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним п. 2.8.1 кредитного договору № 500394872 від 23 липня 2013 року, укладеного між нею і ПАТ «Альфа-Банк», зобов'язати банк повернути їй грошові кошти у розмірі 13 296, 00 грн. шляхом зарахування їх на її рахунок, відкритий у банку для повернення заборгованості за договором, зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням наслідків недійсності пункту 2.8.1 договору та зарахування 13 296, 00 грн. в якості платежів для погашення кредиту.

Обґрунтовує позов тим, що 23 липня 2013 року між нею і ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500394872, за яким їй було надано кредит на споживчі потреби у розмірі 55 400, 00 грн. зі сплатою відсотків та строком повернення до 24 липня 2016 року. Згідно із п. 2.8.1 цього договору відповідач встановив комісійну винагороду за управління кредиту у розмірі 1,6% за період з 1-го по 60-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода, що вказується в цьому підпункті, розраховується від суми кредиту, зазначеної в п. 2.1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів. Комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення позичальником кредиту.

Вказує, що при укладенні договору відповідач не пояснив, за які саме дії з управління кредитом має сплачуватися винагорода, також цього не випливає і з тексту договору. При дослідженні додатку № 1 до договору, вона дійшла до висновку, що сума у розмірі 886,40 грн., яка зазначена в стовпчику 5.4 додатку № 1 до договору це і є сума комісійної винагороди. На виконання умов п. 2.8.1. договору та додатку № 1 до договору нею було здійснено 15 платежів на користь відповідача в розмірі 41 295,00 грн., з яких 13 296,00 грн. комісія за управління кредитом, яку вона, на її думку, не повинна сплачувати, оскільки така умова договору є нікчемною, через що вона змушена звернутися до суду із цим позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 липня 2013 року між сторонами було укладено кредитний договір № 500394872, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит в сумі 55 400,00 грн. із процентною ставкою за користування кредитом 14,99% річних. Відповідно до п. 2.3 договору, дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій 24 липня 2016 року (а.с.4).

Пунктом 2.8.1. Кредитного договору передбачено, що комісійна винагорода банку за управління кредитом - 1,60% за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 1,60% від суми кредиту. комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, розраховується від суми кредиту, зазначеної в п. 2.1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом по дату остаточного повернення позичальником кредиту, що вказана в п. 2.3 цього договору (а.с.4).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом у розмірі 1,6 %, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачці як позичальнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд зазначені вимоги закону та правові висновки суду касаційної інстанції до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним пункту 2.8.1 кредитного договору та зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості відповідачки, оскільки банк не довів, які саме послуги (фінансовий інструмент) за вказану винагороду він надав позивачці, відповідач нараховував, а позивачка сплатила щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту, які не можуть бути визнані послугами (надання матеріального чи нематеріального блага) які замовлялись споживачем за договором кредиту, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, позовні вимоги у частині зобов'язання банку здійснити перерахунок заборгованості шляхом внесення у стовпчик 5.4 додатку № 1 до кредитного договору у графі «інші послуги банку» значення «0,00» задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту цивільного права не передбачений законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення місцевого суду підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним пункт 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту № 500394872 від 23 липня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ - 23494714) та ОСОБА_3 (ІПН - НОМЕР_1).

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» зарахувати грошові кошти у розмірі у розмірі 13 296 (тринадцять тисяч двісті дев'яносто шість) грн. 00 коп. на рахунок ОСОБА_3 № НОМЕР_2, відкритий банком для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за кредитним договором у Публічному акціонерному товаристві «Альфа-Банк», та здійснити відповідний перерахунок заборгованості ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту № 500394872 від 23 липня 2013 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави 511 грн. 56 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: