Справа № 521/2699/14-ц
Провадження № 2/521/2075/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 січня 2018 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Гуревського В.К.

за секретаря - Ардаковська А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: П'ята Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування удаваною угодою та визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності, повернення майна,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, та після неодноразового уточнення своїх позовних вимог просив визнати недійсним (удаваним) договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 03 грудня 1992 року П'ятою Одеською Державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-12083; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 03 грудня 1992 року П'ятою Одеською Державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-12083; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_1; поновити строк позовної давності по захисту порушеного права щодо оскарження договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 03 грудня 1992 року П'ятою Одеською Державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-12083, посилаючись на таке.

З 02 квітня 1977 року по 06 січня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, 03 грудня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1

19 квітня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним відмовлено, та 06 липня 2012 року Апеляційним судом Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2012 року залишено без змін. Предметом якого був спірний договір дарування вищезазначеної квартири.

Починаючи з 1992 року по 2001 року ОСОБА_1 перебував на заробітках в РФ у м. Братську, періодично перебуваючи у тривалих відрядженнях в Японії. Зароблені кошти подружжя витрачало на придбання нерухомості, але не всі правочини оформлювалися договором купівлі-продажу, частина з них оформлялася договором дарування.

Цілком довіряючи своїй колишній дружині та перебуваючи у трудових відносинах на заводі в РФ, ОСОБА_1 не знав та не міг знати про те, що був укладений удаваний правочин, що приховує договір купівлі-продажу. Також в суді розглядалась справа № 2-3024/2011, де предметом спору була 382/1000 частини квартири АДРЕСА_2 від 02 січня 1995 року, укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_5, які відповідачка набула у власність по удаваному договору за кошти подружжя. ОСОБА_2 також стверджувала про отримання у дар від сторонньої особи нерухомості за надані послуги.

Вищевказані факти підтверджуються наступними доказами: - протокол судового засідання по цивільної справи №2-3159, що слухалася Приморським районним судом м. Одеси ОСОБА_2, надаючи пояснення та оцінку показанням свідка, визнає факт укладення договору купівлі-продажу; - заява відповідача ОСОБА_3 від 19 листопада 2002 року, за якої відповідач та продавець спірної квартири визнає факт досягнення домовленості між сторонами удаваного правочину по всім істотним умовам договору купівлі-продажу; - рішення Апеляційного суду Одеської області, в якому судом надається оцінка доказам - заяві ОСОБА_3 від 19 листопада 2002 року та іншим заявам, в яких ним спростовуються ті обставини, які визнавалися раніше. Суд ставить під сумнів заяви подані після 19 листопада 2002 року ОСОБА_3; - Цивільна справа Приморського районного суду м. Одеси № 2-3024/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним. Продавець через три дні вибув на постійне місце мешкання до Канади. По аналогічній справі предметом спору також є придбана нерухомість за подружні грошові кошти, проте оформлена договором дарування. Відповідачка зазначала, що саме за надані нею послуги (консультувала з приводу необхідних документів для виїзду), її віддячила стороння особа.

Оскільки закон зворотної дії немає та до правовідносин, що виникли між сторонами застосовуються норми, які діяли під час виникнення цих правовідносин. Відповідно до ст.224 ЦК України в ред. 1963р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець обов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами, (ст. 228 ЦК України в ред. 1963 року). Істотними умовами договору купівлі-продажу є предмет та ціна. Домовленість щодо предмету договору та ціни сторони досягли, про що свідчить письмова заява співвідповідача - ОСОБА_3, який отримав 35000,0 карбованців. Як вбачається з матеріалів справи, позивач залишив своєї дружині еквівалент 8000,0 доларів США. Відповідно до п. 4 ЦК України в ред.2003р., кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. При вирішенні спору щодо витребування спірного майна від співвідповідача ОСОБА_4, позивач посилається на норми ЦК України в ред. 2003 року. На спірне майно розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки майно є сумісною власністю, що набуто під час перебування у шлюбі, то відповідно, воля на його відчуження мала бути спільною - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (ОСОБА_1).

Позивач просить витребувати ? частину спірної квартири у ОСОБА_4 з підстав передбачених ст. 387, 388 ЦК України. Оскаржуваний правочин від 11 листопада 2013 року не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Під час відчуження спірної квартири, майно перебувало в судовому спорі, як вбачається з матеріалів справи, більше десяти років. Спірна квартира перебувала під арештом, який був скасований ухвалою суду одночасно із залишенням позову без розгляду. Вказані ухвали скасовані. Спочатку розглядалася справа у Приморському районному суді м. Одеси, та у наступний час в Малиновському районному суді м. Одеси. У оскаржуваному договорі є посилання, що майно у спорі не перебуває, проте відповідачка надаючи довіреність на відчуження спірного майна знала про невідповідність вказаних свідчень та набувача майна не попередила.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_17 заперечувала проти позву, посилаючись на його безпідставність. Просила в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_8 також просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності та у задоволенні позовних вимог відмовити, зазначивши, що спірний договір було укладено 03 грудня 1992 року, а позивач із позовом по цій справі звернувся лише 06 березня 2013 року, тобто звернення із пропуском строку позовної давності, встановленого законом.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_18 підтримала позицію співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Третя особа: П'ята Одеська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилася.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у позові необхідно відмовити. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, свідків, представлених письмових доказів.

В Приморському районному суді перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Предметом спору був договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений П'ятою Одеською Державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-12083 від 03 грудня 1992 року.

19 квітня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним відмовлено.

06 липня 2012 року Апеляційним судом Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2012 року залишено без змін.

За змістом ухвали Апеляційним судом Одеської області «наявні в матеріалах справи заяви ОСОБА_3 піддають сумніву безоплатність договору дарування спірної квартири». Водночас належних та допустимих доказів що укладався договір міни майна на послуги, а не договір дарування, не надано, оскільки послуга не відповідає ознакам майна в розумінні цивільного законодавства.

Судом встановлено, що з 02 квітня 1977 року по 06 січня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 06 січня 2000 року.

В період шлюбу, 03 грудня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений П'ятою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-12083, та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 18 травня 1993 року.

Відповідно до договору оренди від 05 січня 2001 року ОСОБА_2 надавала в оренду належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_10

Відповідно до довідки, завіреної начальником ЖЕД-74 КП «ЖЕО Іллічівського району м. Одеси», в квартирі АДРЕСА_3 з 14 липня 1993 року по 01 листопада 1995 року була зареєстрована ОСОБА_11 на підставі договору дарування.

Оскільки, згідно п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України (від 16 січня 2003 року, № 435-ІV, набрав чинності 01 січня 2004 року) застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами щодо укладеного 03 грудня 1992 року договору дарування, слід застосовувати норми Цивільного Кодексу України (Кодекс введено в дію 01 січня 1964 року).

Відповідно до ст. 243 ЦК України (в редакції 01 січня 1964 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до позовних вимог позивач вважає, що договір дарування від 03 грудня 1992 року є удаваним, та сторони договору мали на меті укласти договір купівлі-продажу. Згідно до ст. ст. 44, 657 ЦК України договір купівлі-продажу повинен укладатись в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 46 ЦК України, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 нього Кодексу, що також зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними».

Згідно до ст. 58 ЦК України, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)

передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що передав своїй колишній дружині - ОСОБА_11 для купівлі спірної квартири грошову суму у розмірі 8000,0 доларів США, а відповідачка сплатила ОСОБА_3 - 35000 карбованців.

У судовому засіданні 25.10.2016 р., надаючи у якості свідка відповіді на запитання представника відповідачів, ОСОБА_1 зазначив, що «деньги находились в нашей квартире, она (ОСОБА_2) взяла из квартири, как я понимаю, 8000,0 долларов, можеш быть она ему (ОСОБА_3) заплатила 5000,0 долларов, можем быть она ему заплатила 35000,0 карбованцев, которые он пишет, я не знаю, я ей на эту сделку оставил, разрешил потратить 8000,0 долларов».

Тобто позивач достеменно не визначає, за яку суму була продана квартира.

За спірним договором дарування квартира за згодою сторін оцінена в сумі 35000,0 карбованців, інвентаризаційна оцінка квартири - 4868,0 карбованців. Згідно довідкової інформації, яка міститься у листі НБУ від 01.06.2017 р., 03.12.1992 р. 35000,0 карбованців дорівнювало 58,29 доларів США.

Вищенаведені твердження позивача ставлять під сумнів його посилання на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом з позивачем перед укладанням договору від 03.12.1992 р. було досягнуто усіх суттєвих умов договору купівлі-продажу.

Щодо заяв ОСОБА_3

Заява ОСОБА_3 від 19.11.2002 р. адресована Жовтневому районному суду м. Одеси, за якою він визнає отримання від ОСОБА_2 35000,0 карбованців.

Текст заяви не був написаний самим ОСОБА_3, а є роздрукованим та підписаним, при чому завірений штампом Відділом внутрішніх справ Іллічівського району м. Одеси, заява подана в судове засідання ОСОБА_1, а не безпосередньо відповідачем, вона не є розпискою, оскільки не надана саме відчужувачу кватири, що ставить під сумнів отримання цієї заяви в порядку, встановленому законом, а також відповідність цієї заяви вимогам до письмового доказу.

За показаннями свідка ОСОБА_12 (дружини ОСОБА_19.), допитаної у судовому засіданні 29.09.2015 р., ОСОБА_1 неодноразово приходив до неї із її чоловіком додому, «чергував» під їхніми дверима із заявою, яка була вже складена і роздрукована та під різними приводами добивався її підписання ОСОБА_3

В матеріалах справи містяться інші заяви ОСОБА_3, які написані ним власноруч, де він спростовує наявність тих обставин, які викладені у заяві від 19.11.2002 р. (т. 1, а. с. 35, 37, 38), вказує також, що квартира була подарована за надані йому ОСОБА_11 послуг, а саме вирішення питання щодо відправлення в закордонний рейс ОСОБА_3

Заяви ОСОБА_3 щодо відчуження квартири є поясненнями третьої особи, наданими суду у письмовій формі у іншій судовій справі, які в силу ст. ст. 57,64 ЦПК України (в редакції Закону, що діяв до 15.12.2017 р.) та ст. ст. 76, 95 ЦПК України (в редакції Закону від 03.10.2017 р.), не можуть бути прийняті як доказ.

Відповідно до ч. 2 ст. 57, ст. 62 ЦПК України (в редакції Закону, що діяв до 15.12.2017 р.) та ч. 2 ст. 76, ст. 92 ЦПК України (в редакції Закону від 03.10.2017 р.), пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників набувають доказової сили лише у разі допиту судом цих осіб у якості свідків.

Ані у цій справі, ані у справі №2-3159/11, яка розглядалася у Приморському районному суді м. Одеси, ОСОБА_3 допитаний судом у якості свідка не був. Відповідних клопотань з боку сторони позивача про його допит не надходило, відмови в наданні згоди на допит в якості свідка ОСОБА_3 не подавав.

Відповідно до ст. 40 ЦПК УРСР, діючого на момент надання суду вказаної вище заяви, визнання стороною на суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов'язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав і законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки або з метою приховання істини.

Позивач наполягає на тому, що 03.12.1992 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, при цьому у справі № 2-3159/11 позивач наполягав на тому, що 03.12.1992 р. був укладений саме договір міни спірної квартири на надані ОСОБА_2 ОСОБА_3 послуги із певною доплатою (т. 1 а. с. 165-167).

Показання свідка ОСОБА_13 та ОСОБА_1, допитаного у якості свідка, не можуть бути прийняти судом у якості доказів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 44 ЦК УРСР, який діяв на момент укладання спірного договору, угоди купівлі-продажу нерухомого майна повинні були укладатися у письмовій формі.

У статті 46 ЦК УРСР, який діяв на момент укладання спірного договору, були зазначені наслідки недодержання простої письмової форми угоди.

Цією нормою було встановлено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (ст. 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно постанови Пленуму ВСУ № 3 від 28.04.1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійними» та з постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Розглядаючи 12.04.2012 р. справу №2-3159/11, Приморський районний суд м. Одеси також дійшов висновку про те, що показаннями свідка ОСОБА_13 не може підтверджуватися укладання договору міни, у тому числі передача грошових коштів.

Щодо показань позивача ОСОБА_1, то він сам стверджує, що в нотаріальній конторі не був, оскільки був у відрядженні в м. Миколаїв, тобто передачі коштів не бачив.

При цьому свідок ОСОБА_12 вказала, що ОСОБА_1 був присутній при укладанні спірного договору та знав про те, що укладається саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу.

Відповідно до положень Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на момент укладення спірного договору при укладенні угод одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Щодо показань свідка ОСОБА_14, то судом встановлено, що вона не була присутня при укладанні спірного правочину, все, що їй відомо, вона знає зі слів позивача.

Таким чином, відповідно до ч. 4 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 78 ЦПК та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Посилання позивача і показання свідка ОСОБА_13 в силу вимог ст. 78 ЦПК є недопустимим доказом фактів стосовно укладення саме договору купівлі-продажу, а не дарування, в тому числі, факту передачі грошових коштів. У зв'язку із цим відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК рішення суду не може ґрунтуватись на показаннях свідка ОСОБА_13

В судовому засіданні ОСОБА_1 не були надані допустимі докази того, що договір дарування, вчинений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 приховував договір купівлі-продажу, а саме, здійснення продажу спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим 0 Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За Постановою ВСУ від 21.12.2016 р. зроблено висновок, що згідно зі ст. 243 ЦК УРСР договір дарування є безоплатним. Встановлення будь-якого взаємного обов'язку обдарованого позбавляє дарування ознаки безоплатності, а отже, перетворює в будь-який інший оплатний договір.

ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 в обмін на квартиру, належну на час укладання договору дарування ОСОБА_3, були передані грошові кошти та надані певні послуги. Проте, матеріалами справи факт передачі грошових коштів ОСОБА_11 ОСОБА_20 свого підтвердження не знайшов, а тому суд вважає недоведеним, що такий правочин міг бути саме договором купівлі-продажу.

В матеріалах справи міститься позовна заява ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя від 22.06.2000 р. (т. 1, а.с.170-175), у якій він зазначає, що про укладання спірної угоди дізнався в грудні 1997 р., а у подальшому, пред'являючи позови від 10.01.2002 та від 24.01.2002 р. у справі № 2-3159/11 (т. 1, 162-163, 164) та у цій справі зазначає, що про укладання угоди дізнався лише у вересні 1999 р.

Посилання позивача на ту обставину що він працював за кордоном та не міг знати про те, яку саме угоду уклала 03.12.1992 р. його дружина не заслуговують на увагу суду, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1, мешкаючи за кордоном, ще з 1999 року пред'являв позови до ОСОБА_2 (т. 1 а.с.168-169). Трудова діяльність за кордоном не заважала та не могла заважати ОСОБА_1 звернутися до суду у межах строку позовної давності.

Таким чином, суд вважає доведеним пропуск позивачем строків звернення до суду в межах позовної давності без поважних причин.

За викладених обставин суд має в позові про визнання недійсним (удаваним) договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, посвідчений 03 грудня 1992 року П'ятою Одеською Державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-12083; визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, посвідчений 03 грудня 1992 року П'ятою Одеською Державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-12083; визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_11 відмовити.

Оскільки вимоги про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ? частини квартири АДРЕСА_1 є похідними від попередніх вимог, суд відмовляє у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: П'ята Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування удаваною угодою та визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності, повернення майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення копії рішення.

Повне рішення суду складено 30 січня 2018 року.

Головуючий Гуревський В.К.