Справа № 357/344/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

27 лютого 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом 16.01.2017 року мотивуючи тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 23.01.2015 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із нею і знаходиться на її утриманні. Син часто хворіє на рецидивуючий обструктивний бронхіт, неодноразово перебував на лікуванні і йому було рекомендовано оздоровлення в санаторіях захворювань органів дихання та в морських кліматичних умовах. Оскільки у весняний, осінній і зимовий періоди на території України оздоровлення на морі не можливе ,тому в цей період існує необхідність виїзду за кордон для оздоровлення в країни з морськими кліматичними умовами. Враховуючи, що АРК тимчасово окупована, умов для лікування і відпочинку біля моря на території України відсутні, позивач вважає, що оздоровлення дитини доцільно проводити за кордоном. 05.01.2017 року вона відправила відповідачу лист з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, однак, відповідач в усній формі їй повідомив, що такого дозволу не надасть, а за умови, якщо вона відмовиться від умов шлюбного контракту він надасть такий дозвіл. Позивач вважає, що така відмова батька порушує права малолітньої дитини на оздоровлення та належний відпочинок. Тому просила в судовому порядку надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без дозволу та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на період з 01.02.2017 року по 01.04.2018 року до республік Єгипет, Туреччина, Болгарія, Греція, Угорщина, Об'єднані Арабські Емірати, Німеччина, Австрія.

01.02.2017 року, після отримання 31.01.2017 року, згідно із ч. 3 ст.122 ЦПК України, відомостей з адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача, було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 27.02.2017 року.

Судове засідання 27.02.2017 року було відкладено в зв'язку з неявкою відповідача та подання ним 23.02.2017 року апеляційної скарги на ухвалу від 01.02.2017 року, про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.03.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16.05.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2017 року залишено без змін.

18.08.2017 року відповідач повторно подав апеляційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2017 року, про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.09.2017 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2017 року, за відсутності правових підстав.

10.10.2017 року ОСОБА_2 повторно подав апеляційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2017 року, про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.11.2017 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2017 року, за відсутності правових підстав.

27.11.2017 року справу було отримано Білоцерківським міськрайонний судом, передано для продовження розгляду справи та було призначено судове засідання на 19.01.2018 року - 09:00 год., яке було відкладено в зв'язку з неявкою відповідача та подання 19.01.2018 року представником позивача, за договором, ОСОБА_4, заяви про збільшення позовних вимог, в якій просила надати дозвіл малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме: до Єгипту, Туреччини, Болгарії, Греції, Угорщини, Об'єднаних Арабських Еміратів, Німеччини, Австрії, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом двох років з дати набрання даним рішенням законної сили.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача, за договором, ОСОБА_4 подала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги викладені у заяві від 19.01.2018 року підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не подав.

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області представника до суду не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 23.01.2015 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із позивачем і знаходиться на її утриманні. ОСОБА_3 часто хворіє на рецидивуючий обструктивний бронхіт, неодноразово перебував на лікуванні і йому було рекомендовано оздоровлення в санаторіях захворювань органів дихання та в морських кліматичних умовах, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 4-8) та не заперечується відповідачем.

05.01.2017 року позивач направила відповідачу лист ( а.с. 9), в якому просила надати дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України для оздоровлення та відпочинку. Однак, відповідач залишив дане прохання без задоволення, тому позивач 16.01.2017 року звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 572, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини.

Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п.4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків

За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на виїзд. Тому, визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов'язковим.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Позивач довела в судовому порядку викладені у позові обставини та заявлені вимоги, а відповідач, в свою чергу, не надав до суду заперечень проти позову з належними та допустимими доказами в їх підтвердження.

Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд максимально враховуючи інтереси дитини, яка потребує оздоровлення, відпочинку та розвитку, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи, що позивач має фінансові можливість вивезти сина за межі України для його оздоровлення, розвитку та відпочинку, а відповідач безпричинно не надає згоди на виїзд за межі України та зловживає своїми правами батька всупереч інтересам дитини, вважає за можливе надати дозвіл малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме: до Єгипту, Туреччини, Болгарії, Греції, Угорщини, Об'єднаних Арабських Еміратів, Німеччини, Австрії, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом двох років з дати набрання даним рішенням законної сили, оскільки це відповідає інтересам дитини.

Керуючись ст. ст.155,157 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57, ст.ст. 4, 12, 76-81, 141, 223, 258, 259, 264-265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Надати дозвіл малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме: до Єгипту, Туреччини, Болгарії, Греції, Угорщини, Об'єднаних Арабських Еміратів, Німеччини, Австрії, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом двох років з дати набрання даним рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Суддя О. В. Бондаренко