Провадження №22-ц/772/278/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач :Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2018 рокуСправа № 134/1147/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

судді-доповідача: Медвецького С.К.,

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Апеляційного суду Вінницької області в залі засідань № 2 цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року, ухвалене о 11:52 год. суддею Зарічанським В.Г. у приміщенні Крижопільського районного суду,

встановив:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 3 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VIGWGA00001616, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 29 600 доларів США терміном до 1 вересня 2017 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 16 червня 2015 року у ОСОБА_3 виникла перед банком заборгованість у розмірі 13 071, 62 доларів США, з яких: 11 698, 52 дол. США - заборгованість за кредитом; 519, 63 дол. США - заборгованість за процентами; 177, 6 дол. США - заборгованість за комісією; 42, 31 дол. США - пеня; 11, 66 дол. США - штраф (фіксована частина); 621, 9 дол. США - штраф (процентна складова).

Посилаючи на викладене та положення ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 13 071, 62 дол. США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 червня 2015 року складає 280 255 грн 61 коп.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог банку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначала, що висновки суду першої інстанції базуються на припущеннях. Відповідач не довів відсутність заборгованості за кредитним договором та виконання умов договору належним чином. Судом першої інстанції не звернено увагу на те, що позивачем надано докази про видачу кредиту в сумі 29 600 дол. США. Натомість відповідач не надав жодного доказу про погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 3 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VIGWGA00001616.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу банку терміном з 3 вересня 2007 року до 17 вересня 2017 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 32 580 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби - 29 600 доларів США, а також 2 980 доларів США - на сплату грошових платежів, у випадках та порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивач не надав беззаперечних доказів виконання зобов'язань за кредитним договором щодо видачі відповідачу кредитних коштів в сумі 32 580 доларів США, а також не навів у позові мотивів щодо стягнення з відповідача пені та штрафу за останні три роки. Суд також виходив із того, що позивачем не було надано витребуваних судом доказів, що унеможливлює проведення експертизи, про проведення якої клопотав відповідач, а також те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2013 року аналогічний позов банку про стягнення боргу за кредитним договором залишено без розгляду з підстав невиконання ухвали суду та витребування доказів, неявки представника позивача в судові засідання.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти у розмірі 32 580 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби - 29 600 доларів США, 2 980 доларів США - на сплату грошових платежів у випадках та порядку, передбачених договором.

Відповідач фактично отримав кредит, згідно з ордером-розпорядженням, в сумі 29 600 доларів США, і саме ця сума має місце в розрахунку заборгованості, оскільки свої зобов'язання перед банком за кредитним договором він належним чином не виконує.

Отже, висновок суду про недоведеність позивачем позовних вимог щодо видачі відповідачу кредитних коштів є помилковим.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Таким чином, позивач мав право звернення до суду з даним позовом без направлення попередньої вимоги до відповідачів про необхідність повернення кредитної заборгованості.

При цьому відсутність вимоги про дострокове стягнення заборгованості не може обмежити право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Натомість, ураховуючи, що строк виконання основного зобов'язання, встановлений кредитним договором, зазначений 1 вересня 2017 року, то у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивач мав право в будь-який час звернутись з позовом до суду з позовними вимогами до відповідача щодо дострокового повернення позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач свої зобов'язання перед банком за кредитним договором належним чином не виконує, унаслідок чого у нього виникла заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача за кредитним договором складає 13 071, 62 доларів США, з яких: 11 698, 52 дол. США - заборгованість за кредитом; 519, 63 дол. США - заборгованість за процентами; 177, 6 дол. США - заборгованість за комісією; 42, 31 дол. США - пеня; 11, 66 дол. США - штраф (фіксована частина); 621, 9 дол. США - штраф (процентна складова).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, у національній валюті України підлягають стягненню неустойка, штраф, пеня, а також нарахування передбачені статтею 625 ЦК України.

Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у виді пені та штрафу (процентна складова) у доларах США не ґрунтуються на вимогах закону, а також не відповідають пункту 4.1 кредитного договору, то пеня і штраф (процентна складова підлягає перерахуванню у гривню, що за курсом 21, 44 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 червня 2015 року складає: 907, 13 грн - пеня; 13 333, 54 грн - штраф (процентна складова).

Натомість не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 11, 66 доларів США (фіксована частина) відповідно до п. 5.4 кредитного договору з таких міркувань.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, фіксована частина штрафу визначена у сумі 250 гривень, не відповідає положенням закону, які визначають поняття штрафу.

Судом ураховано і те, що заперечуючи проти позовних вимог відповідач не надав доказів, які б свідчили про погашення ним заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, а також доказів, які б свідчили про невідповідність суми заборгованості наданому позивачем розрахунку такого боргу.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що з ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитом у розмірі 12 395, 75 доларів США, що за курсом 21, 44 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 червня 2015 року складає 265 764, 88 грн, з яких: 11 698, 52 дол. США, що еквівалентно 250 816, 27 грн - заборгованість за кредитом; 519, 63 дол. США, що еквівалентно 11 140, 87 грн - заборгованість по процентам; 177, 60 дол., що еквівалентно 3 807, 74 грн - заборгованість по комісії; а також заборгованість у розмірі 14 240, 67 грн - пеня та штраф (процентна складова), з яких: 907, 13 грн - пеня; 13 333, 54 грн штраф (процентна складова).

Зазначене суттєво вплинуло на законні права позивача у справі та призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні спору, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, то апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ПАТ «ПРИВАТБАНК» підлягає задоволенню частково, то з ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (13 059, 96 х 100 : 13071,62 = 99, 91 %): за подачу позовної заяви у розмірі 2 800, 04 грн (2 802, 56 х 99, 91 %); та за подачу апеляційної скарги - 3 080, 05 грн (3082, 82 х 99, 91 %).

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384, 430 ЦПК України, апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №VIGWGA00001616 від 03 вересня 2007 року в розмірі 12 395, 75 доларів США, що за курсом 21, 44 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 червня 2015 року складає 265 764, 88 грн, з яких: 11 698, 52 дол. США, що еквівалентно 250 816, 27 грн - заборгованість за кредитом; 519, 63 дол. США, що еквівалентно 11 140, 87 грн - заборгованість по процентам; 177, 60 дол., що еквівалентно 3 807, 74 грн - заборгованість по комісії; а також заборгованість у розмірі 14 240, 67 грн - пеня та штраф (процентна складова), з яких: 907, 13 грн - пеня; 13 333, 54 грн штраф (процентна складова).

В іншій частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 2 800, 04 грн судового збору за подання позовної заяви та 3 080, 05 грн - за подання апеляційної скарги, а всього 5 880, 09 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач С.К. Медвецький