РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 564/2933/13-ц

Провадження № 22-ц/4815/95/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

учасники справи:

позивач: Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»

відповідач: ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 грудня 2013 року, ухваленого в складі судді Цвіркуна О.С., у справі №564/2933/13-ц,

в с т а н о в и в :

01 листопада 2013 року ПАТ АКБ "Індустріалбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 13.12.2006 року між ПАТ АКБ "Індустріалбанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KRA/0800/295/06, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 33480 грн на придбання транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Grandis, д.р.н. ВК1002АН.

Оскільки ОСОБА_1 надала згоду на укладення кредитного договору, а кредитні кошти позичальник ОСОБА_2 використав в інтересах сім'ї, а саме придбав автомобіль, тому він разом із ОСОБА_1 повинні нести солідарну відповідальність за неповернення боргу.

Просять стягнути з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ АКБ "Індустріалбанк" кредитну заборгованість у розмірі 144477,47 грн.

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2013 року позов публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк "Індустріалбанк" до ОСОБА_1, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2, з якого вже здійснюється стягнення відповідно до рішення Рівненського міського суду від 22 квітня 2009 року, заборгованість за кредитним договором № KRA/0800/296/06 від 13 грудня 2006 року на користь ПАТ АКБ "Індустріалбанк" в розмірі 144477,47 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, третя особа ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2013 року у справі скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ АКБ "Індустріалбанк" до ОСОБА_1, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення солідарно суми заборгованості за кредитним договором № KRA/0800/296/06 від 13 грудня 2006 року в розмірі 144477,47 грн., що в еквіваленті станом на 30.10.2013 року становить 18075,50 дол. США, а також суму понесених банком судових витрат в розмірі 1444,78 грн., в звязку з пропуском позовної давності.

На обґрунтування своїх доводів вказує, що позивачем предявлено позов про солідарне стягнення боргу поза межами строку позовної давності оскільки перебіг позовної давності для кредитора розпочався з 2008 року (на наступний день після предявлення банком позову в цивільній справі №2-1149/09) та закінчився відповідно, у 2011 році. Позов поданий до суду 01 листопада 2013 року, тобто поза межами трирічного строку тому, суд має застосувати позовну давність та відмовити у задоволені позову. Вище наведене в цій частині, просить вважати заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідач подав відзив на вищевказану апеляційну скаргу, в якому вказує на те, що оскаржуване рішення суду є законними та обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Крім того, посилаючись на ч. 3 ст. 267 ЦК України зазначає, що заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності не може бути підставою для відмови у позові, адже останній є учасником, а не стороною по справі, та не наділений відповідним правом на подання заяви про застосування позовної давності.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК країни апеляційні скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 02 червня 1999 року відповідач ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_2

13 грудня 2006 року між АКБ "Індустріалбанк" та ОСОБА_2 був укладений договір кредитний (фізичних осіб на придбання автотранспортних засобів/споживчі цілі під заставу рухомого майна) № KRA/0800/295/06. Відповідно до умов договору, банк надав останньому кредит у сумі 33 480 (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят (доларів США 00 центів) зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами, на строк з 13 грудня 2006 року по 12 грудня 2012 року включно.

Цільове призначення коштів - купівля автомобіля MITSUBISHI GRAND легкий УНІВЕРСАЛ, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. В цей же день на забезпечення виконання кредитного зобовязання укладено також і договір застави вищевказаного автомобіля. Нотаріально-посвідченою заявою від 13 грудня 2006 року, ОСОБА_1 дала згоду на передачу придбаного автомобіля у заставу та ствердила, що укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню та інтересам сімї.

Належним чином взяті на себе зобовязання позичальник не виконував, тому рішенням Рівненського міського суду від 22 квітня 2009 року у цивільній справі за позовом акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" в особі Рівненської філії з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 250 139 грн. 50 коп.

Рішення суду на час подачі позову боржником в повному обсязі не виконано.

Тому, 1.11.2013 року позивачем заявлений позов до ОСОБА_1 про солідарне стягнення несплаченого боргу станом на листопад 2013 року в сумі 144 477 грн. 47 коп. стягнутого рішенням суду із ОСОБА_2, оскільки за кредитним договором № KRA/0800/295/06 від 13 грудня 2006 року банк передав ОСОБА_2 грошові кошти у власність, які згідно з вимогами ч.2 ст. 60 СК України, стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

За розрахунком, наданим представником позивача, несплачена заборгованість по кредитному договору KRA/0800/295/06 від 13 грудня 2006 року, яка стягнута рішенням суду від 22.04.2009 року станом на 30 жовтня 2013 року складає 144 477 грн. 47 коп.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.541, ч. 2 ст. 543 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Установивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є подружжям, дружина надала нотаріально посвідчену згоду на отримання кредиту чоловіком та на передачу в заставу рухомого майна, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідальність подружжя має бути солідарною, оскільки дружина позичальника була обізнана про боргові зобов'язання свого чоловіка, який взяв позику в інтересах сім'ї.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суми заборгованості і від солідарних боржників.

Убачається, що предметом позовних вимог є, пред`явлений банком позов до одного із подружжя про солідарне стягнення несплаченої заборгованості за кредитним договором № KRA/0800/296/06 від 13 грудня 2006 року в розмірі 144477,47 грн., яка стягнута рішенням суду з ОСОБА_3

Щодо доводів скаржника про застосування строку позовної давності, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення рішення.

Стаття 48 ЦК України встановлює, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Скаржник ОСОБА_2 не є стороною у даній справі, а відтак третя особа не наділена процесуальним правом заявити про застосування строку позовної давності.

Таким чином, заява ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності не може бути підставою для відмови у позові, оскільки ОСОБА_2 є учасником, а не стороною справи та не наділений відповідним правом на подання заяви про застосування позовної давності.

Слід також зазначити, що відповідач ОСОБА_1 заочне рішення суду в апеляційному порядку не оскаржує, а тому у апеляційного суду відсутні правові підстави для перевірки законності судового рішення щодо покладення на неї солідарної відповідальності за боргами ОСОБА_2

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення сторін про дату та час розгляду справи, оскільки із матеріалів справи вбачається, що учасникам справи надсилались судові виклики проте вони були повернуті до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, в редакції чинної на час розгляду справи, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою вважається, що судовий виклик вручене їм належним чином.

За таких обставин суд з урахуванням Глави 8 цього Кодексу, підставно ухвалив про заочний розгляд даної справи.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Враховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку, що рішенням суду першої інстанції будь-які права та обовязки третьої особи ОСОБА_2 не порушуються.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим судове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 2177,17 грн. за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2018 року.

Головуючий :

Судді :