Справа №487/2219/17 31.01.2018
Справа № 487/2219/17 Головуючий суду першої інстанції Нікітін Д.Г.
Провадження № 22ц/784/250/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

представника відповідача - Гаврилка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д.Г. в залі судового засідання в м. Миколаєві, о 14:52 год. за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до районного суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі -ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В своїй заяві позивач зазначав, що на підставі наказу начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» № 134/о від 23 березня 2017 року його було звільнено з посади заступника начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (зі скороченням штату).

Між тим, дане звільнення відбулося з порушенням чинного законодавства, а саме: наказ про скорочення штатного розпису підписаний особою, яка не має повноважень діяти від імені відповідача, без завчасного попередження профспілкової організації та без надання попередньої згоди профспілкової організації, членом якої він є.

Посилаючись на ці обставини та норми трудового законодавства ОСОБА_3 просив поновити його на посаді заступника начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України», в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» 71 758 грн. 66 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць в сумі 8 206 грн. 20 коп. Також стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судові витрати в сумі 1 357 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ДП «Адміністрація морських портів України» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про відмову позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

На думку скаржника, суд першої інстанції не дослідив належним чином надані відповідачем докази щодо дотримання вимог трудового законодавства, не врахував, що незгода профспілки на звільнення позивача була не обґрунтована, пропозиції щодо вакантних посад були надані по всіх філіях відповідача та сума середнього заробітку обрахована неправильно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, дав їм належну правову оцінку і, з урахуванням встановлених обставин справи, що при звільненні ОСОБА_3 роботодавцем була порушена процедура звільнення, визначена нормами трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

За вимогами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Судом встановлено, що наказом від 23 серпня 2016 року ОСОБА_3 з 23 серпня 2016 року переміщено на посаду заступника начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму, з оплатою згідно штатного розпису ( а.с. 175-176).

Наказом т.в.о. начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» Єременко С.М. «Про внесення змін до штатного розпису» № 30 від 17 січня 2017 року скорочено із штатного розпису 66 штатних одиниць команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму з 23 січня 2017 року (а.с.83).

21 січня 2017 року позивача попереджено про скорочення штату (а.с. 70).

В той же день позивачу запропоновано наявні в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» вакантні посади, від яких позивач відмовився (а.с. 71).

З наданої відповідачем відомості щодо пропозицій ОСОБА_3 посад в ДП «АМПУ» без зазначення дати, останній відмовився від ознайомлення із запропонованими вакантними посадами.

Відповідачем надано список постійних посад філій ДП «Адміністрація морських портів України» станом на 16 січня 2017 року та аналогічний список на 30 січня 2017 року (а.с. 73-75, 76-78).

Згідно наказу начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» № 134/о від 23 березня 2017 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ» за п. 1 ст. 40 КЗпП України, - за скороченням штату з посиланням, як на підставу такого звільнення, на наказ начальника адміністрації від 17 січня 2017 року № 30 «Про внесення змін до штатного розпису» (а.с. 88).

Позивач є членом Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту.

З огляду на приписи ст. 49-2 КЗпП України роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як встановлено відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Так, відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», є юридичною особою та має 15 відокремлених підрозділів.

Доказів, які б належним чином підтверджували факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів, і з'являлись на цих підприємствах до моменту звільнення ( 24 березня 2017 року) матеріали справи не містять.

Надана відповідачем відомість про надання пропозицій щодо вакантних посад не містить дати та є не зрозумілим, які ж саме пропозиції та коли пропонувалися позивачу, а список філій вакантних посад має різні дати та не відображає всієї кількості філій.

За такого, районний суд вірно виходив з того, що відповідачем не виконано обов'язок , передбачений ст. 49-2 КЗпП України.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач не звертався до профспілки із обґрунтованим письмовим поданням, а тому районний суд запропонував профспілці погодити звільнення позивача відповідно до вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому № 3/70 від 19 жовтня 2017 року профспілка відмовила ДП «АМПУ» у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення мотивоване порушенням відсутністю об'єктивних причин для неминучих звільнень працівників загону охорони, який має функціонувати відповідно до вимог Закону України «Про морські порти України», невиконання ст. ст. 40, 49 КЗпП України, оскільки роботодавець запропонував наявні вакансії лише в філії, а не на підприємстві в цілому.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з доводами скарги, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача належним чином не аргументована та не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника. Таке рішення профспілки є обґрунтованим у розумінні ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки змістовно визначає та тлумачить правові підстави незаконності звільнення позивача.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, а тому позивач повинен бути поновлений на попередній роботі.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України), тобто позивачу повинна бути виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу з дати звільнення по час ухвалення судового рішення.

Поновлюючи ОСОБА_3 на роботі, районний суд дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, між тим, при визначенні розміру такого заробітку, суд в рішенні не навів повного розрахунку, а лише зазначив про те, що середньогодинний заробіток позивача за останні два місяці склав 45 грн. 49 коп., а час вимушеного прогулу становить з 24 березня по 13 грудня 2017 року. При цьому суд не врахував, що позивач працює у змінному режимі роботи, коли працівники чергуються в змінах в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку або наказами, а відтак повинен був виходити в своєму розрахунку з кількості годин вимушеного прогулу, а не з кількості днів вимушеного прогулу.

Змінний режим роботи позивача підтверджується наказом Адміністрації Миколаївського морського порту № 807 від 20 жовтня 2016 року, за яким з 21 жовтня 2016 року працівникам загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму встановлено режим роботи згідно змінного графіку. Це відповідає п.п. 5.6 п. 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників адміністрації Миколаївського морського порту (додаток 15 до Колективного договору адміністрації Миколаївського морського порту на 2013-2018 роки).

Такий графік роботи на 2017 рік з добовим режимом роботи було розроблено та затверджено відповідачем, з яким було ознайомлено й позивача , що не заперечували сторони в засіданні судової колегії.

За розрахунками відповідача від 26 грудня 2017 року № 18/16/10-435, середній заробіток ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу становить 67 701 грн. 15 коп. (а.с. 199 - 202).

Колегія суддів погоджується з зазначеним розрахунком, оскільки він відповідає даним зазначеного графіку роботи, де кількість годин вимушеного прогулу за період з 24 березня по 13 грудня 2017 року становить 1485 годин, а тому розмір середнього заробітку за цей період становитиме 67 701 грн. 15 коп. (1485 х 45 грн. 49 коп.).

Позивач та його представник при розгляді справи в апеляційній інстанції не заперечували проти застосування саме розрахунку, наданого відповідачем.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з 71 758 грн. 66 коп. до 67 701 грн. 15 коп.

Твердження скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що відповідач порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не впливають на права позивача та порушення відповідачем трудового законодавства щодо процедури його звільнення, а також не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Що стосується доводів відповідача про дотримання ним положень ст. 49-2 КЗпП України, що підтверджується відомістю пропозицій, де позивач зазначив про відмову в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій ДП «АМПУ», оскільки у відомості не зазначено з якими вакансіями ДП «АМПУ» мав намір ознайомити позивача, відсутні посилання на конкретний список вакансій та дату її складення.

Крім того, відсутні докази повідомлення позивача про наявні вакансії у центральному офісі, Головному представництві в Одесі та 12 філіям ДП «АМПУ» протягом двох місяців та на день звільнення.

Посилання відповідача на те, що ДП «АМПУ» не може бути відповідачем у справі, оскільки згідно Положення про Миколаївську філію ДП «АМПУ» філія є відокремленим підрозділом підприємства, яка не має статусу юридичної особи та здійснює від імені підприємства частину господарської діяльності (оперативний, бухгалтерський та податковий облік своєї діяльності), а форми, системи та розміри оплати праці, встановлюють Колективним договором та розпорядчими документами підприємства, внутрішніми актами Філії відповідно до законодавства України, є безпідставними.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України в редакції 2004 року, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно Положення про Миколаївську філію ДП «АМПУ», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від 18 квітня 2014 року, філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені Підприємства частину господарської діяльності ( п. 3.1 Положення). При здійсненні своєї діяльності Філія виконує функції, передані Підприємством, та керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Уповноваженого органу, управління, нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади; наказами, розпорядженнями та іншими актами Голови Підприємства; наказами розпорядженнями та іншими актами начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» (п. 3.2 Положення). Дії, які вчиняються Філією у встановленому законодавством України та цим Положенням порядку, вчиняються від імені Підприємства. Підприємство несе відповідальність за всіма зобов'язаннями Філії.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов заявлено до належного відповідача - юридичної особи , яка згідно Положення несе відповідальність за всіма зобов'язаннями Філії, включаючи виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі його незаконного звільнення.

З урахуванням встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 з 71 758 грн. 66 коп. до 67 701 грн. 15 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши суму стягнення з 71 758 грн. 66 коп. до 67 701 грн. 15 коп.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний тест постанови складено 1 лютого 2018 року.