Справа № 466/1013/17 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/6143/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року, в якому ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року виправлено описку, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2)заборгованість за договором завдатку в сумі 51569,80 грн., індекс інфляції в сумі 7971,07, 3 % річних в сумі 1966,71, грн., судовий збір у розмірі 640 грн., а разом 62 147 /шістдесят дві тисячі сто сорок сім / грн. 59 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі та уточненнях до неї ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що заявник звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою, у якій було зазначене не вірну адресу відповідача, яка відноситься до Шевченківського району м. Львова, однак через три дні позивач подає заяву про уточнення позовних вимог, де вірно зазначає місце проживання відповідача, а саме вул. Польова, 138а, с. Сороки-Львівські, Пустомитівського району, Львівської області. Таким чином, Шевченківський районний суд виявив, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, а тому зобов'язаний був передати справу на розгляд іншому належному суду. Крім цього, вказує на те, що позивач неодноразово подавала заяви про уточнення позовних вимог, однак не оплачувала судовий збір за їх подання. Також, зазначає, що судом не вірно встановлено, що позивач передав відповідачу 1000 доларів США, оскільки у спірному договорі чітко вказано, що фактично відповідачем отримано саме 26000 грн. Зазначає, що суд без жодного доказу дійшов до висновку, що відповідач ухилялася від укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто порушила умови договору від 29 березня 2016 року, навпаки нею надано достатньо доказів щодо сумлінності у підготуванні усіх документів до 01.05.2016 року для укладення договору купівлі-продажу квартири. Зазначає, що розмір основної суми коливається із кожним поданням заяви про уточнення позовних вимог, розмір 3% річних не визначений періодом, розмір індексу інфляції, також, не конкретизований.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити повністю. Вважає, що суд не уважно досліджував договір завдатку та інші докази, які є у матеріалах справи, не застосував норми матеріального права, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах. Зазначає, що на час підписання та укладення сторонами завдатку відповідачі були співвласниками квартири щодо якої був укладений договір завдатку, тому знали, або повинні були знати про його укладення та обов'язковість його виконання. Зазначає, що суд не звернув увагу на зміст, оформлення та посвідчення письмової згоди 30 березня 2016 року батьком неповнолітнього сина ОСОБА_7 - ОСОБА_8, який дав свою нотаріальну посвідчену письмову згоду на укладення договорів купівлі-продажу 3/8 часток квартири АДРЕСА_1 свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 Крім цього, зазначає, що відповідачами завчасно були подані відповідні документи та докази до районної адміністрації, яка своїм розпорядженням Шевченківської районної адміністрації №186 від 22 квітня 2016 року дозволила неповнолітньому ОСОБА_7 за згодою матері ОСОБА_4 укладати у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу частки квартири. Вказує на те, що необізнаність ОСОБА_6 з укладенням договору застави повністю спростовується звукозаписом судового засідання 06.04.2017р. під час якого ОСОБА_6 особисто пояснив, що він знав і бажав укладення договору завдатку. Також, вказує на те, що предметом договору завдатку була квартира вцілому, а її власниками були три відповідачі, тому відповідачі зобов'язані солідарно повернути завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

В судове засідання, окрім представника позивача, відповідача ОСОБА_4 та її представника решта учасники справи (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги позивача та в заперечення скарги відповідача, що аналогічні доводам апеляційної скарги позивача, пояснення відповідача та її представника на підтримання її апеляційної скарги та в заперечення скарги позивача, що аналогічні доводам її апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилаючись, зокрема, на ст.. 11, ч.1 ст. 202, ст.ст. 203, 657, 546, 570, ч.2 ст. 571, ч.2 ст. 625 ЦК України, ч. 3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 Сімейного кодексу України, задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що 29 березня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено в простій письмовій формі договором про Завдаток на придбання квартири АДРЕСА_1, вартість квартири на момент підписання договору складала 40000 доларів США. Відповідно до зазначеного договору завдатку оформлення договору купівлі-продажу квартири повинно було бути здійснено не пізніше 01.05.2016 року. На виконання договору позивачем було передано відповідачу грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, що на момент підписання договору було еквівалентно 26 000 грн. (а.с. 7). Договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири між сторонами укладено не було. Крім того в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_4 про те, що вона зобов'язується повернути ОСОБА_2 до 11 серпня 2016 року 1000 доларів США, що є завдатком за купівлю її квартири, через не можливість укладення основного договору купівлі-продажу квартири. (а.с.8) До укладення договору завдатку між сторонами не було укладено будь-якого нотаріально посвідченого попереднього договору, за якими вони зобов'язалися б укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1., між сторонами укладено не було, то сплачені в рахунок виконання договору грошові кошти повинні бути повернуті позивачу. Враховуючи зазначене, грошові кошти підлягають стягненню на користь позивача у подвійному розмірі. Однак судом було встановлено, та підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що на момент підписання договору про Завдаток, співвласниками квартири АДРЕСА_1 у м. Львові, були ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 12-13). З договору про Завдаток від 29 березня 2016 року вбачається, що сторонами договору були позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 У п.5.4 зазначено Договору відповідач ОСОБА_4 стверджує, що ОСОБА_6 не заперечує про укладення даного договору та відповідно підписує його від його імені. Однак, суду не було представлено жодного доказу, який би свідчив, про те що відповідач ОСОБА_6 уповноважував ОСОБА_4 діяти від свого імені та розпоряджатися будь-яким чином його майном. Крім того відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_4 яка є його матір'ю, не повідомляла його про укладення жодного Договору від його імені, та про ніякий договір задатку він не знав та жодних коштів не отримував. Що стосується, відповідача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 як було встановлено судом, на момент підписання договору завдатку він був неповнолітнім. Враховуючи, що договір про Завдаток передбачав певні письмові зобов'язання від імені ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, щодо вчинення договору купівлю-продажу нерухомого майна, яке йому належить, а він на момент підписання даного договору не досягнув повноліття, такий договір повинен був укладатись за згодою обох його батьків та за попередньою згодою органу опіки та піклування. Судом було встановлено, що така згода органом опіки та піклування не надавалась. Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про порушення відповідачем ОСОБА_4 умов договору завдатку від 29.03.2016 року, та вважає що позовні вимоги в частині стягнення завдатку у подвійному розмірі в сумі - 51 569,80 грн., індекс інфляції в сумі 7971,07, 3 % річних в сумі 1966,71, грн., підлягають задоволенню та зазначену суму лід стягнути з відповідача ОСОБА_4 В частині солідарного стягнення зазначеної суми з ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 слід відмовити. Що стосується відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не доведені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, у якому, з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просила: стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 борг в сумі 51569,80 грн., індекс інфляції в сумі 7971,07грн., 3% річних в сумі 1966,71 грн., а разом 69507,59 грн.; а також стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 29 березня 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_4, що діяла від імені всіх відповідачів було укладено договір про Завдаток, предметом договору була угода сторін щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 Відповідач зобов'язувалась продати позивачу квартиру до 1 травня 2016 року. З метою підтвердження зобов'язання та на забезпечення його виконання позивач надала, а відповідач прийняла завдаток у сумі 1000 доларів США, що на момент підписання договору складало 26000 грн. Договір купівлі-продажу квартири не був укладений з вини відповідача ОСОБА_4, яка відмовилась продавати квартиру, що підтверджується її розпискою в якій вона зобов'язується повернути задаток у сумі 1000 доларів США до 11 серпня 2016 року. Однак кошти добровільно так і не були повернуті. У зв'язку із вищевикладеним, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму сплаченого завдатку у подвійному розмірі - 51569,80 грн., індекс інфляції в сумі 7971,07 грн., 3 % річних в сумі 1966,71, грн. Крім того, вважає, що діями відповідачів, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у хвилюваннях, які вона пережила внаслідок обману та необґрунтованої відмови від укладення договору купівлі продажу, крім того вона була позбавлена можливості реалізовувати своє право власності на грошові кошти, завдану їй моральну шкоду, оцінює у розмірі 10000 грн.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Також, згідно ст. 638 ЦК України, Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Крім цього, відповідно до ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Крім цього згідно ст. 26 ЦК України, Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов'язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов'язки як учасник цивільних відносин.

Також, відповідно до ст. 30 ЦК України, Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

За ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Як вбачається із матеріалів справи визнано сторонами та ніким не спростовано 29.03.2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 від імені якого діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підписали «ДОГОВІР ПРО Завдаток». За текстом (змістом) договору вказаний договір, у випадку його укладення та дійсності, слід було б вважати змішаним договором, який містить елементи різних видів правочинів (договорів), зокрема, попереднього договору (ст. 635 ЦК України), завдатку (ст. 570 ЦК України), гарантії (ст. 560 ЦК України), неустойки (ст. 549 ЦК України) та ін. (а.с. 7). За таким документом позивач ОСОБА_2 передала відповідачу ОСОБА_4 26 тис. грн., що ними та їх обох представниками визнано та вбачається із змісту самого «договору» (п. 2.1 Договору).

Однак, текст договору; особи, якими такий підписаний; зазначені сторони договору; його форма; предмет договору; зобов'язання за таким, тощо, - містять значну кількість суперечностей, неточностей, різночитань та ін. та такий по різному тлумачиться сторонами по справі, а тому правильне вирішення спору залежало від належного його правового аналізу для усвідомлення: дійсного змісту вказаного документу, факту укладення відповідно до такого договору та якого саме, між ким (хто його сторони), чинності та наслідків, що виникли після підписання такого.

Аналізуючи назву документу «ДОГОВІР ПРО Завдаток» слід вказати про те, що чинним ЦК України така форма окремого договору не передбачена, натомість кодексом передбачено види правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язання серед яких - завдаток (ст.ст. 546, 547 ЦК України).

Однак зважаючи на вимоги ст. 570 ЦК України вказаний документ та передані за таким кошти не можна вважати завдатком.

Так, відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Зважаючи на вказане завдатком є сума яка передається за вже укладеним договором, як частина коштів необхідних до сплати за договором, а зважаючи на те, що жодного договору ні між підписантами згаданого документу, ані між сторонами справи, що стосується об'єкту нерухомості про який йдеться у згаданому документі та кошти, за придбання якого у майбутньому були передані позивачу, - укладено не було таку суму у випадку укладеності та дійсності згаданого «Договору про завдаток» слід було б вважати авансом.

Вказане, також, вбачається із правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах прийнятих за наслідками розгляду справ №6-176цс12 від 13.02.2013 року та №6-82цс13 від 25.09.2013 року.

Крім цього, як вбачається із змісту «Договору про завдаток» у такому йдеться про те, що «Продавець має намір продати, а Покупець придбати майно, яке знаходиться у власності (розпорядженні), що являє собою: квартира S заг 51,6, S житл. 29,6, S кухні 8,2 за адресою: АДРЕСА_1». Вказане наведено у п. 1.1 Договору. Також згідно п. 2.1 «Договору про завдаток»: «відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України Сторони досягли згоди про нижченаведене: підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості до 1 травня 2016 р. з метою забезпечення його укладання, на момент підписання цього Договору, Покупець дав, а Продавець прийняв гарантійну суму, яка складає 26000грн. (двадцять шість тисяч гривень), що еквівалентна 1000 у.о. (одна тисяча доларів США)».

Як вбачається із матеріалів справи (Інформаційні довідки з Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно (а.с. 12-14, 120-121) станом на час підписання вказаного документу та передачі позивачем коштів власниками квартири АДРЕСА_1 були троє відповідачів: повнолітні ОСОБА_4 (5.07.1965 р.н.) та ОСОБА_6 (15.09.1987 р.н.) та неповнолітній ОСОБА_7 (1.06.1999 р.н.) у частках ?, 3/8 та 3/8 відповідно.

Відповідно договір, що стосується розпорядження вказаним нерухомим майном (квартирою), прав та обов'язків співвласників такої, - повинен був бути укладеним співвласниками квартири або їх уповноваженими представниками.

Із вступної частини «договору» вбачається, що такий укладається ОСОБА_4 та ОСОБА_10 від імені якого діє ОСОБА_4 як продавець та ОСОБА_2 як покупець. З заключних же положень (п. 5.4 та графа «ПРОДАВЕЦЬ»), - вбачається, що ОСОБА_6 зі слів ОСОБА_4 не заперечує про укладення даного договору, що ствердила своїм підписом ОСОБА_4, а крім цього ОСОБА_4 двічі розписується у графі ПРОДАВЕЦЬ та додатково зазначає ОСОБА_6 від імені якого діє ОСОБА_4

Як вбачається із тексту «договору» та матеріалів справи, - ОСОБА_6 згаданий документ не підписувався та довіреності на представництво інтересів ОСОБА_6 у ОСОБА_4 не існувало на час підписання «договору» та така не видавалась.

Зважаючи на вказане, навіть якщо взяти до уваги підписання «договору» ОСОБА_4 від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_7, як законного його представника, то такий документ ОСОБА_6, повнолітньою фізичною особою ні особисто, ні через представника підписаний не був, оскільки ОСОБА_4 не мала жодних, передбачених законом повноважень на підписання такого від його імені.

Враховуючи вказане слід вважати, що такий правочин який стосується квартири АДРЕСА_1 укладений усіма сторонами, якими повинен був бути укладеним - не був.

Тому такий правочин слід вважати неукладеним договором, що вбачається окрім наведених вище норм закону, також, і з змісту п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6.11.2009 року.

Враховуючи те, що неукладений правочин не породжує для його сторін жодних наслідків передані позивачем кошти ОСОБА_4 слід вважати коштами, що набуті та перебувають у неї без достатніх правових підстав (ст. 1212 ЦК України).

Відповідно до вказаного, а також заявлених, зокрема, і вимог про їх повернення, такі слід стягнути з неї на користь позивача.

Однак вимогу про стягнення з вказаного відповідача на користь позивача коштів передбачених ст. 625 ЦК України, слід вважати безпідставною, оскільки вказана норма стосується виконання зобов'язань, а оскільки такого між сторонами не виникло відповідно вказана норма застосуванню не підлягає.

Про вказане йдеться також і у Постанові Верховного Суду України, винесеній у справі №6-2491цс15 від 2.03.2016 року.

Неврахування вказаних обставин судом першої інстанції вказує на необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити частково Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 26 тис. грн.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Відповідно до наведеного доводи апеляційних скарг слід визнати частково обґрунтованими та такі задовольнити частково.

Відповідно до задоволених вимог позову та скарг слід вирішити питання про стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 26 тис. грн.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 239,36 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 640 грн. недоплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 812,69 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк