Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 296/11642/14-ц

провадження № 61-598св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Аліт»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Аліт» на рішення апеляційного суду Житомирської областіу складі колегії суддів:

Заполовського В. Й., Талько О. Б., Шевчук А. М., від 30 червня 2016 року.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Аліт» (далі - ТОВ Фірма «Аліт»), третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що з 07 лютого 2007 року по 05 грудня

2014 року працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. 05 грудня 2014 року її було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту першого частини 1 статті 36 КЗпП України. При звільненні їй не виплачено відповідачем заборгованість із заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку у зв'язку із відсутністю грошових коштів.

З урахуванням викладеного та збільшення позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд стягнути на свою користь з ТОВ Фірма «Аліт» заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані відпустки у розмірі

43 256 грн 61 коп., а також середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку, починаючи з 06 грудня 2014 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 30 березня

2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено наявність заборгованості ТОВ Фірма «Аліт» перед ОСОБА_3 належних виплат при звільненні.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 березня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог

ОСОБА_3

Стягнуто з ТОВ Фірма «Аліт» на користь ОСОБА_3 37 126 грн 75 коп. заборгованості по заробітній платі, 6 129 грн 86 коп. компенсації за невикористані відпустки за період з 22 серпня 2009 року по 30 листопада

2014 року, 15 655 грн 56 коп. середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку за період з 06 грудня 2014 року по 30 червня 2016 року, а всього - 58 912 грн 17 коп. без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, вважав позов доведеним, посилаючись як на доказ заборгованості надану позивачем довідку розрахунку заборгованості за підписом директора із відбитком печатки підприємства, з урахуванням того, що з вини відповідача належні звільненому працівникові суми у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України виплачені не були, виходив з наявності підстав для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

17 липня 2016 рокуТОВ Фірма «Аліт» подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ Фірма «Аліт» не має заборгованості перед ОСОБА_3 у будь-якому розмірі, проте апеляційним судом не досліджено усі докази у їх сукупності у відповідності до вимог статей 57-60, 212 ЦПК України, у зв'язку з чим безпідставно задоволено позовні вимоги.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 05 грудня 2014 року ОСОБА_3 була звільнена з посади головного бухгалтера ТОВ Фірма «Аліт», на підставі частини першої статті 36 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що в день звільнення, а саме 05 грудня 2014 року вона працювала, проте відповідач при звільненні не виплатив всі суми, що належали їй.

Згідно з розрахунком наявним у справі розмір заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_3 становить 37 126 грн 75 коп. та 6 129 грн 86 коп. компенсації за невикористані відпустки за період з 22 серпня 2009 року по 30 листопада 2014 року. Вказаний розрахунок заборгованості завірений підписом директора ТОВ Фірма «Аліт» та скріплений печаткою, є дійсним, оскільки його недійсність не встановлена і не визнана у передбаченому законом порядку, а також не спростована відповідачем, оскільки ним належних та достовірних доказів про відсутність такої заборгованості перед позивачем не надано і такі апеляційним судом під час розгляду справи не здобуто.

Не спростований вказаний розрахунок заборгованості і проведеною у справі судово-економічною експертизою та іншими матеріалами справи.

Відповідно до вимог статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, за правилами частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивачем та матеріалами справи не доведено наявність заборгованості належних виплат при звільненні ТОВ Фірма «Аліт» перед ОСОБА_3, не ґрунтується на законі та наявних у матеріалах справи доказах і не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, враховуючи те, що ОСОБА_3 було надано розрахунок заборгованості, який завірений підписом директора товариства, скріплений печаткою та недійсним не визнавався. Разом з тим, підприємством інших доказів на підтвердження відсутності заборгованості із виплати заробітної плати не надано.

Отже, ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд, встановивши, що з боку відповідача було допущено порушення статті 116 КЗпП України та своєчасно не було проведено розрахунок зі звільненим працівником та враховуючи положення статті 117 КЗпП України, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Аліт» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило