АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/954/18 Головуючий у 1 - й інстанції: Ладиченко С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі :

судді-доповідача: - Панченка М.М.

суддів: - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє за дорученням ОСОБА_6, на рішення Голосіївського районного суду м.Києва вд 19 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, ПАТ «Київенерго» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації і просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначав, що 29.12.2003 року він, як працівник ПАТ «Київенерго» отримав ордер на зазначену однокімнатну квартиру, якою користувався протягом 12 років, з 2004 року по 2016 рік разом з дружиною та онукою ОСОБА_8.

Розпордженням Голосіївської РДА від 17.10.2007 року за №1289 указаний будинок переведено в статус гуртожитків.

04.04.2012 року позивачу власник будинку ПАТ «Київенерго» видав новий ордер за №39.

З 01.06.2013 року будинок передано на баланс КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» від ПАТ «Київенерго» та на підставі Наказу від 03.06.2013 року №25/05 прийнято на обслуговування КП «ЖЕО-111» Голосіївського району м.Києва.

Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» 22.12.2015 року йому видана довідка, що він з дружиною дійсно проживає у АДРЕСА_1.

Посилаючись на ст.344 ЦК України, вважає, що ним доведено факт користування указаною квартирою більше десяти років підряд, а тому просив задовольнити позов, визнавши за ним право власності на указану квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва вд 19 жовтня 2017 року у позові відмовлено /а.с.222-225/.

Відмовляючи у позові, суд послався на те, що позивачем не дотримано строків, передбачених п.8 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Так, указаною нормою передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюютья на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

А, між тим, як зазначає позивач, володіння ним спірною квартирою розпочалось з дня отримання ордера 29.12.2003 року, тобто, менше, ніж за три роки до набрання чинності Цивільним кодексом.

Крім того, як вважав суд, позивач не є добросовісним володільцем спірної квартири, як того вимагає ч.1 ст.344 ЦК України, оскільки, власником будинку є Київська міська Рада, так як після ухвалення рішення Київському міської ради від 01.12.2011 року за №748/6984 «Про передачу до сфери управляння Голосіївської районної у м.Кмиєві державної адміністрації житлового фонду для малосімейних на АДРЕСА_1» ПАТ «Київенерго» та його профспілкова організація не мали права приймати рішення щодо розпорядження цим будинком та видавати ордери на квартри в цьому будинку.

Також суд послався на те, що позов пред»явлено не до належного відповідача - Голосіївської РДА, оскльки власником спірного будинку є Київська міська рада.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5, який діє за дорученням ОСОБА_6, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва вд 19 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Мотивував свою апеляційну скаргу тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції допущено підміну понять та зроблено безпідставний висновок про те, що володільцем за набувальною давністю є незаконний володілець, оскільки вказане твердження суперечить нормам цивільного законодавства. Суд неправильно тлумачить положення ст. 344 ЦК України як такі, що не передбачають звернення до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю законного володільця. Зазначав, що позивач добросовісно та правомірно володів майном на законних підставах, а тому його позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в пордку встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад..

Згідно до ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб»єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

А, згідно до ст.6 Закону України «Про столицю України - місто герой Київ» місцеве самоврядування у м.Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті Києві ради (в разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Починаючи з 09.09.2010 року внаслідок проведеної реформи управління района в м.Києві, районні в м.Києві ради були припинені шляхом ліквідації, а єдиним представницьким органом територіальної громади м.Києва є Київська міська рада та її виконавчий орган Київська міська державна адміністрація.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Харківської районної ради народних депутатів м.Києва №615 від 13.11.1989 року спірний будинок АДРЕСА_1 визнаний непридатним для проживання, оскільки згідно із висновком Головного державного санітарного лікаря м.Києва перебуває на території промислової зони ТЕЦ-5, а мешканці, які проживають у ньому, підлягають відселенню.

З 1992 року указаний будинок використовувався для власних потреб ТЕЦ-5 ПАТ «Київенерго» та трестом «Південтеплоенергомонтаж».

Зокрема, ПАТ «Київенерго» використовувало указаний будинок під свій відомчий гуртожиток, який, фактично, правового статуту гуртожитка не мав, та відповідно до протоколу засідання робочої комісії з питань надання житлових приміщень у гуртожитках АК «Київенерго» від 29.12.2003 року за №22 надало позивачу ОСОБА_6 кімнату АДРЕСА_1, без видачі ордера на право зайняття зазначеного спірного приміщення.

Отже, починаючи з квітня 2004 року, позивач дійсно мешкає в указаному приміщенні та сплачує комунальні послуги /а.с.34-179/.

Рішенням Київської міської ради від 01.12.2011 року за №748/6984 «Про передачу до сфери управління Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації житлового фонду для малосімейних по АДРЕСА_1» зазначений будинок переданий до сфери управління Голосіївській районній у м.Києві державній адміністрації.

Отже, спірна квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, а власником є Київська міська рада.

Відповідно до ст.53 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Скориставшись тим, що спірний будинок продовжує перебувати у його володінні, ПАТ «Київенерго» 03.07.2012 року, без відповідних на те повноважень, незаконно надало позивачу ордер №39 на спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 12,4 кв.м., на сім»ю із трьох осіб /а.с.14/.

Позивач вважає, що його постійне проживання, з квітня 2004 року, у спірній квартирі та відкрите володіння нею протягом більше, як десяти років, є підставою для визнання за ним права власності на указану квартиру за набувальною даністю.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За замістом зазначеної статті набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Відповідно до ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного панування особи над майном для своїх потреб, згідно статті 344 ЦК України, моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності.

Крім того, відповідно до п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказано, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння).

Підстави набуття права власності визначені главою 24 ЦК України.

Таким чином, з пояснень самого позивача та досліджених судом доказів, встановлено, що користуючись квартирою АДРЕСА_1 протягом тривалого часу, з 2004 року, позивау було відомо, що спірна квартира належить на праві власності, або ПАТ «Київенерго», або органу місцевого самоврядування, а тому підстав для виникнення у нього права власності на спірне нерухоме майно без вчинення відповідних правочинів він не має.

Отже, доводи апеляційної скарги, щодо добросовісності володіння позивачем спірним майном, колегія суддів не приймає до уваги.

Відмовляючи в задоволенні позову по суті спору, суд першої інстанції також правомірно зазначив, що позов пред»явлено не до належного позивача, оскільки представницьким органом територіальної громади м.Києва є Київська міська рада, яка і є власником спірного буднку, а тому саме до неї, а не до Голосіївської РДА позивачу належало звертатись з цим позовом до суду.

Відповідно до ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 141, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє за дорученням ОСОБА_6, відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м.Києва вд 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді