Провадження №2/219/615/2018
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

29 січня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

при секретарі Чубикало О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в :

14 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Просить суд стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 березня 2014 року по 1 березня 2017 року в розмірі 20 155,89 грн.

Представник позивача в судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності та про відсутність заперечень проти закриття провадження у справі.

З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Встановлено, що після надходження позову до суду, листом Миронівської селищної ради Бахмутського району Донецької області від 21 грудня 2017 року № 02-12/1186 суд повідомлено про те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ч.1 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України, позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року відкрито провадження у справі; розгляд справи призначено на 22 січня 2018 року.

Однак, конверт з судовим викликом повернуто адресанту з надписом про смерть адресата (а.с.22 на звороті).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2018 року розгляд справи відкладено; витребувано з Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до листа Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за №15.14-93-411 від 24 січня 2018 року, актовий запис про смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній (а.с.35). Водночас, згідно з листом Миронівської селищної ради Бахмутського району Донецької області, який надійшов до суду 26 січня 2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий 31 серпня 1995 року Дебальцевським МВ УМВС України в Донецькій області, дійсно зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Зі слів рідного брата ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації, тому що 20 листопада 2017 року ОСОБА_2 помер (а.с.36). До листа додано документ, що підтверджує смерть ОСОБА_2 на тимчасово непідконтрольній території України.

Оцінюючи документ про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває, і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд приходить до висновку, що цивільна правоздатність ОСОБА_2, у відповідності до ч.4 ст.25 Цивільного кодексу України, припинилась до звернення позивача до суду із вказаним позовом. Невизнання цього призведе до серйозних порушення та обмеження прав людини, зокрема, бути почутою в судовому засіданні та оспорювати вимоги позову.

При цьому, правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе в порядку ст.55 Цивільного процесуального кодексу України шляхом залучення правонаступника, лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі, а лише визначає порядок процесуального правонаступництва у тих справах, де сторона - учасник процесу вибула з певних причин, у тому числі й у зв'язку зі смертю, після відкриття провадження у справі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений права відповідно до ст. 1281 Цивільного кодексу України звернутися до суду до спадкоємців, які прийняли спадщину, з окремим позовом.

Суд враховує, що у випадку, коли суд першої інстанції не володів інформацією про смерть відповідача і помилково відкрив провадження у справі, провадження у справі підлягає закриттю у звязку з тим, що така не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити.

Крім того, згідно з п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Зважаючи на викладене, суд вважає, що сплачений судовий збір за звернення до суду слід повернути платнику позивачеві.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

закрити провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Повернути публічному акціонерному товариству «ДТЕК Донецькобленерго» сплачений у ПАТ «Перший Український міжнародний банк» 16 листопада 2017 року на рахунок ГУ ДКСУ у Донецькій області № 0015, МФО 834016, судовий збір в розмірі 800 (вісімсот) грн та сплачений у ПАТ «Перший Український міжнародний банк України» 25 травня 2017 року на рахунок ГУ ДКСУ у Донецькій області № 0015, МФО 834016, судовий збір в розмірі 800 (вісімсот) грн.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуюча О.П. Чопик