У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Чуб Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві, заяву позивача ОСОБА_1 про роз'яснення рішення суду від 04 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить суд: роз'яснити що саме суд мав на увазі під «моментом виникнення спірних відносин», з огляду на незрозумілість даного визначення.

В обґрунтування заявлених вимог, заявник посилається на те, що у рішенні від 04 серпня 2017 року зазначено: «В розрізі склавшихся правовідносин, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності за прострочення оплати додаткових витрат на дитину, присуджених за рішенням суду, які передбачені ч. 4 ст. 196 Сімейного кодексу України, в редакції чинній з 08 липня 2017 року, оскільки дана правова норма не діяла на момент виникнення спірних відносин. З вищенаведеного останнього абзацу рішення від 04 серпня 2017 року незрозуміло, що має суд на увазі під висловлюванням «момент виникнення спірних відносин». Це ускладнює виконання рішення, оскільки якщо суд має на увазі, що момент виникнення спірних відносин - це момент подання нею позову по справі 755/18590/16-ц (січень 2017 року), то в такому разі, відмова у задоволенні позовних вимог обумовлена тим, що вона подала позов по справі до набрання чинності ч. 4 ст. 196 СКУ (не зважаючи на те, що у серпні місяці 2017 року її представник письмово зазначала суду про застосування ч. 4 ст. 196 СКУ, що вже набрала чинності). Якщо суд мав на увазі саме це, то необхідно подавати виконавчий лист згідно рішення від 04 серпня 2017 року до виконання (стосовно задоволених вимог), а також вона має право подати новий позов до Дніпровського районного суду м. Києва стосовно відповідальності ОСОБА_2 за несплату додаткових витрат згідно ч. 4 ст. 196 Сімейного кодексу України. Якщо суд має на увазі, що момент виникнення спірних відносин - це момент, коли судами було вирішено питання про сплату ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину (11921,10 гривень - 2012 рік; 7 144,11 гривень - 2014 рік), в такому разі позиція суду означає зовсім інше, тобто відмова у задоволенні позовних вимог обумовлена тим, що вона (на думку суду) не має права на компенсацію інфляційних втрат та трьох процентів річних із прострочено суми додаткових витрат. Якщо суд мав на увазі саме це, то зараз не потрібно подавати рішення від 04 серпня 2017 року до виконання, в такому разі необхідно подавати апеляційну скаргу, оскільки вона вважає, що ОСОБА_2 додаткові витрати не сплатив, а ч. 4 ст. 196 СКУ була прийнята законодавцем саме з метою запровадження відповідальності за прострочення оплати додаткових витрат на дитину. Не з'ясувавши вищенаведеного питання вона не може нормальним чином продовжувати дії щодо захисту своїх прав та здійснення правильних дій щодо подання нового позову або подання апеляційної скарги або отримання виконавчого листа та подання його до виконання.

Сторони в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до ч. 3 ст. 271 Цивільного процесуального кодексу України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз'яснення рішення.

Вивчивши зміст заяви, дослідивши матеріали справи № 755/18590/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 4547,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., а всього на загальну суму 5098 грн. 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В подальшому, заявник звернулася до суду з письмовою заявою про ухвалення додаткового рішення суду, оскільки її представником подано письмове клопотання - з уточненими розрахунками, а також просила про застосування ч. 4 ст. 196 Сімейного кодексу України, яке при ухваленні рішення по справі судом не розглянуто, та в рішенні не зазначено, яким чином вплинуло чи не вплинуло зазначене клопотання на вирішення справи по суті. Крім того, просить зазначити обґрунтування щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині інфляційних втрат у розмірі 12 536,28 грн. із суми боргу у розмірі 10 572,00 грн. за період з 14 листопада 2013 року по 27 липня 2017 року, оскільки відповідне питання по суті судом не вирішено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб ОСОБА_2, Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Відповідно до ст. 271 Цивільного процесуального кодексу України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Як роз'яснено в п. п. 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності. Відповідно до статті 221 ЦПК роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

В силу зазначеної норми процесуального права роз'яснення судового рішення зумовлено його нечіткістю, якщо воно є неясним та незрозумілим для осіб, щодо яких воно постановлене, так і тих, що будуть здійснювати його виконання.

Суть роз'яснення полягає в тому, що суд не повинен давати відповіді на нові та невирішені ним вимоги, він лише має роз'яснити положення постановленого ним рішення, які нечітко ним сформульовані, що позбавляє можливості його реалізації.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про роз'яснення рішення суду від 04 серпня 2017 року, заявник, зокрема посилається на незрозумілість вислову суду про те, що в розрізі склавшихся правовідносин, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності за прострочення оплати додаткових витрат на дитину, присуджених за рішенням суду, які передбачені ч. 4 ст. 196 Сімейного кодексу України, в редакції чинній з 08 липня 2017 року, оскільки дана правова норма не діяла на момент виникнення спірних відносин.

В той же час, як вбачається зі змісту рішення суду від 04 серпня 2017 року, судом зазначено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору стосуються зобов'язальних відносин, які виникають між батьками дитини щодо утримання неповнолітньої дитини, в даному випадку, виконання рішення суду про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, тому в розрізі даного спору не має місця випадок, встановлений актами цивільного законодавства, щодо виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду, як то передбачено ст.11 ЦК України. Судом також було зазначено, що положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, які врегульовані положеннями сімейного законодавства, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача, як боржника в процедурі виконавчого провадження щодо виконання рішення суду про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, оскільки між сторонами спору зобов'язальні правовідносини не виникають, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Крім того, судом було здійснено роз'яснення дії нормативно-правового акту у частині, з посиланням на роз'яснення Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), з позиції набрання чинності з 08 липня 2017 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 08.07.2016 р., яким було внесено зміни до ст. 196 Сімейного кодексу України щодо удосконалення механізму відповідальності за несплату аліментів та запровадження відповідальності за прострочення оплати додаткових витрат на дитину.

Аналізуючи вищевикладене, враховуючи те, що судом в рішенні суду наведено обґрунтування підстав задоволення та відмови у задоволенні кожної з позовних вимог заявника, судом не вбачається підстав для роз'яснення вказаного рішення суду, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз'яснення рішення суду від 04 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 260, 271 Цивільного процесуального кодексу України, п. п. 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про роз'яснення рішення суду від 04 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручено у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцят днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: