Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 734/2394/16-ц

провадження № 61-359 зпв 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Деснянська селищна рада Козелецького району Чернігівської області,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, третя особа - відділ Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області, про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_5 про перегляд рішення Козелецького районного суду Чернігівської області у складі судді Бузунко О. А. від 26 жовтня 2016 року, рішення апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Кузюри Л. В., Онищенко О. І.,від 25 січня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Червинської М. Є., Коротуна В. М., Мазур Л. М., Писаної Т. О., Попович О. В., від 1 листопада 2017 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, третя особа - відділ Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області, про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що він на підставі договору дарування, укладеного 16 червня 2004 року з ОСОБА_5, є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. На час укладання договору дарування житлового будинку земельна ділянка, на якій розташований подарований будинок, у власність нікому не була передана.

У подальшому ОСОБА_5 звернулась до Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області із заявою передати безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1931 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, яку рішенням сільської ради від 27 вересня 2004 року задоволено.

На підставі рішення Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27 вересня 2004 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 17 травня 2005 року.

ОСОБА_4 зазначав, що не може отримати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд домоволодіння, оскільки дане право незаконно реалізувала ОСОБА_5, тому просив суд визнати незаконним рішення Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської областівід 27 вересня 2004 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1931 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 17 травня 2005 року.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним рішення 12 сесії XXIV скликання Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27 вересня 2004 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки.

Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку від 17 травня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_5 на земельну ділянку загальною площею 0,1931 га у межах згідно з планом, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції:

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 17 травня 2005 року серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_5 на земельну ділянку загальною площею 0,1931 га (кадастровий номер НОМЕР_2), у межах згідно з планом, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діяла ОСОБА_6, відхилено.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року в незміненій при апеляційному розгляді справи частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2017 року залишено без змін.

11 грудня 2017 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм статті 120 ЗК України, статті 267 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_5 надала копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 31 липня 2013 року № 6-12780св13, від 21 вересня 2016 року № 6-38785св15, від 13 вересня 2017 року № 6-1456св17.

12 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_5 доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судудійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що 16 червня 2004 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. У договорі вказано, що цей житловий будинок з надвірними будівлями належить дарувальниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 7 березня 2000 року Остерською державною нотаріальною конторою. Даний договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріальна округу Чернігівської області Кравченко І. О.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий АДРЕСА_1

21 жовтня 2015 року рішенням Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області ОСОБА_4 відмовлено у скасуванні рішення 12 сесії 24 скликання Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27 вересня 2004 року «Про надання дозволу ОСОБА_5 на підготовку технічної документації для приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд площею 0,1931 га, яка розташована в АДРЕСА_1», оскільки на підставі цього рішення виготовлений державний акт на земельну ділянку.

Відповідно до виписки з рішення Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27 вересня 2004 року ОСОБА_5 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1931 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

17 травня 2005 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1931 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Разом з тим, земельна ділянка, на якій розташовані будівлі, перебувала у користуванні ОСОБА_4 у нього не вилучалася і ним не приватизована.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, районний суд, з висновком якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що рішенням Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області 27 вересня 2004 року порушено право власності позивача на господарські споруди та право користування ним земельною ділянкою, на якій розташований будинок та господарські споруди та яка необхідна для їх обслуговування.

При цьому суди керувалися положеннями статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, статті 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)та зазначили, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Разом з тим, надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2013 року № 6-12780св13не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки цією ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на невстановлення судами фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тобто правовий висновок суду касаційної інстанції відсутній.

У наданій заявницею для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року № 6-38785св15, суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційного суду, яким відмовлено в задоволенні заявлених позовних вимог про визнання земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частину земельної ділянки, тобто у справах наявні різні правовідносини та фактичні обставини.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року № 6-1456св17, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які, відмовляючи у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області, виходили із того, що прокурором подано позов щодо захисту порушеного права з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків якого відповідачами заявлено відповідне клопотання до ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто зазначені інші правовідносини та фактичні обставини.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Зі змісту наведених для порівняння судових рішень та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах наявні різні правовідносини,встановлено різні фактичні обставини.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЗК України та ЦК України застосовано правильно, судові рішення у справі, яка переглядається, є законними, а тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2016 року, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 1 листопада 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк