АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/13056/15-ц

провадження № 22-ц/796/1840/2018

22 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення гарантійного платежу, визнання недійсним доповнення до договору оренди житлового приміщення, відшкодування збитків та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у складі судді Макаренко В.В.,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути с ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти, передані в якості гарантійного платежу, у розмірі 8 181 грн., збитки в розмірі 6000 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Також просив визнати недійсним доповнення від 30 травня 2015 року до договору оренди житлового приміщення від 31 січня 2015 року та відшкодувати судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 31 січня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір оренди житлового приміщення №188, що знаходиться в будинку АДРЕСА_2, строком на 12 місяців, зі щомісячною сплатою орендної плати у розмірі 12 000 грн.

На виконання умов договору 02 лютого 2015 року між ними було підписано акт приймання - передачі квартири з зазначенням переліку майна, що передається в користування.

В момент укладання договору він сплатив відповідачу орендну плату за лютий та березень 2015 року та надав 12 000 грн. гарантійного платежу.

20 квітня 2015 року, в порушення умов договору, відповідач без попередньої домовленості вдерлася в квартиру та безцеремонно, нехтуючи правилами пристойної поведінки, почала проводити ревізію: оглядати всі кімнати та стан речей.

30 квітня 2015 р. відповідач надіслала лист з погрозами, в якому вимагала звільнити квартиру внаслідок одностороннього розірвання договору, а її дочка здійснила чергову перевірку використання орендарем квартири та майна, під час якої не було заявлено жодних претензій та виявлено жодних недоліків.

07 травня 2015 року та 27 травня 2015 року відповідач знову надсилала листи з тими самими погрозами та вимогами.

Таким чином він та його сім'я перебували під постійним психічним та психологічним тиском з боку відповідача. Своїми умисними діями, а саме несанкціонованими візитами, погрозами, відповідач порушувала нормальні умови проживання та ведення побуту, що негативно відобразилося на психічному та емоційному стані позивача та членів його сім'ї та стало причиною моральних страждань.

30 травня 2015 р. відповідач з групою осіб вдерлися до орендованого ним житла, на очах дітей зчинили гучну сварку з погрозами та образами, внаслідок чого його дружина та діти відчували страх, діти плакали та просили у батьків захисту.

Оскільки він перебував в залежному від відповідача становищі, відчував страх настання невигідних для себе і своєї родини наслідків, він підписав складене останньою доповнення до договору.

Згідно п.1 доповнення до договору, закінчення строку дії договору за згодою сторін встановлено 30 червня 2015 року.

Згідно п. 3 цього доповнення, заставна сума в розмірі 12 000 грн. повертається в повному обсязі у разі, якщо квартира буде передана в належному стані та виправлені всі дефекти. Якщо на день передачі квартири відповідачем будуть виявлені дефекти чи помилки, орендодавцем буде викликаний спеціаліст для визначення суми збитку, яка буде вирахувана з залогової суми.

Пунктом 4 доповнення встановлено щотижневе відвідування квартири орендодавцем (встановлені дати та час).

Пунктом 5 доповнення встановлено, що позивач зобов'язується зробити генеральне прибирання квартири, найнявши клінінгову компанію за свій рахунок.

При невиконанні вищевказаних пунктів (чи хоча б одного з них) позивач зобов'язаній виконати штрафні санкції в розмірі 12 000 грн.

30 червня 2015 р. він з родиною виїхав з орендованої квартири.

03 липня 2015 р. на підставі п.5 доповнення він замовив та оплатив послуги компанії, яка виконала генеральне прибирання квартири. Вартість послуг склала 3 000 грн.

07 липня 2015 р. відбулось приймання-передача квартири. Квартира поверталася відповідачу у належному стані, після генерального прибирання. Всі речі були повернуті в належному та справному стані, лише розбиті скляні дверцята у ванній кімнаті. Вартість заміни цих дверцят була встановлена майстром, який зробив огляд, в розмірі 2500 грн.

Відповідач відмовилась від запропонованих умов, зчинила сварку та відмовилась повертати гарантійний платіж. Відповідач заявила, що її не влаштовує прибирання.

Таким чином відповідач заволоділа його грошовими коштами без достатніх правових підстав у розмірі 8 181 грн. ( 12 000 грн. - 2500 грн. (збитки) - 1 319 грн. (комунальні платежі).

Через постійне втручання в приватне життя та приниження його честі та гідності, він пережив моральні страждання, що проявлялися у відчуттях сорому, приниження, пригніченості, стані психологічного дискомфорту, йому була заподіяна моральна шкода, яку він визначив в сумі 5000 грн.

Посилаючись на вказані обставини та положення ч. 3 ст.203, ч.1 ст.215, ст. 231 ЦК України просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, передані в якості гарантійного платежу, у розмірі 8 181 грн.

Визнано недійсним доповнення від 30 травня 2015 року до договору оренди житлового приміщення від 31 січня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 6000 грн. та судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у складі судді Шум Л.М. заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року в частині стягнення на корить ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 8 181 грн., визнанні недійсним доповнення від 30 травня 2015 року до договору оренди житлового приміщення від 31 січня 2015 року, стягненні збитків в розмірі 6000 грн. скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинами справи, обставини, які суд вважав встановленими, не доведені позивачем, судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права.

Зазначила, що 31 січня 2015 р. між сторонами дійсно було укладено договір найму житлового приміщення - трикімнатної квартири, яка належить їй на праві власності та розташована в АДРЕСА_2, на строк по 31.01.2016 р. Фактично до вказаної квартири вселилася дружина позивача та троє неповнолітніх дітей.

Відповідач не надавав їй можливості оглядати стан квартири 1 раз на місяць. Коли у квітні 2015 р. вона потрапила до квартири, нею було виявлено пошкодження переданого в оренду майна.

30 квітня 2015 р. вона направила повідомлення орендарю про розірвання договору найму, запропоновано звільнити квартиру до 11 травня 2015 року. Листи аналогічного змісту направлялися 07.05.2015 р. та 27.05.2017 р.

30 травня 2015 р., з метою врегулювання спірних відносин, за ініціативою самого позивача, з останнім, в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, укладено у простій письмовій формі доповнення до договору оренди житлового приміщення. Вказані доповнення були підписані сторонами і свідками і не містять будь-яких вказівок про те, що волевиявлення сторін не було вільним; умови доповнення не порушують прав чи інтересів сторін та надають можливість орендарю користуватися об'єктом оренди протягом місяця після його підписання.

Зазначила, що вона є жінкою пенсійного віку, тому ніякого фізичного чи психологічного тиску на позивача не могла чинити. Про відсутність будь-якого насильства стосовно позивача свідчать висновки дільничних інспекторів від 13.06.2015 р. та від 01.08.2015 р. Вказана обставина може бути підтверджена показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які були присутніми під час укладання доповнення до договору.

Судом першої інстанції також на користь позивача було стягнуто кошти, які були ним сплачені за прибирання квартири, в сумі 3000 грн. Вважає, що вказані кошти не можуть вважатися збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Стягуючи з відповідача 8 181 грн., суд не послався на правову підставу для задоволення таких вимог та з чого складається вказана сума.

Зазначила, що за участю експерта ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» було проведено обстеження квартири та складено дефектний акт від 10 липня 2015 р., в якому зазначено різного роду ушкодження приміщення та майна, зокрема: розмальований кольоровими фломастерами і кульковою ручкою шкіряний диван вартістю 28 000 грн.; спинки стільців на кухні розшатані, заляпані невідомими речовинами та потребують ремонту вартістю 800 грн.; дерев'яний лаковий кухонний стіл овальної форми має багаточисельні вм'ятини та подряпини; в приміщеннях спальні, житлової кімнати (кабінету) пошкоджено вибоїнами, глибокими подряпинами дерев'яний паркет; телевізор має глибокі багаточисельні подряпини; настільна лампа білого кольору має пошкодження покриття у вигляді подряпин; ручки в дверях пошкоджені; шпалери в дитячій кімнаті помальовані фломастерами, облиті невідомою рідкою речовиною; стіни на кухні обписані ручками, фарбами та іншими невідомими рідкими речовинами; кут стіни арочного пройому вибитий ( ремонт -500 грн.); нижні дверцята тумби під телевізор вирвані; в наявності також є інші ушкодження.

Відповідно до кошторису на шліфовку паркету з порізами, подряпинами, вм'ятинами і тріщинами по цілісному шару деревини від 14.07.2015 р. та рахунку-фактури №44-14 від 14.07.2015 р., загальна сума будівельних матеріалів та виконаної роботи склала 15 205 грн.

Вказане свідчить про те, що сума завданих позивачем збитків значно перевищує гарантійний платіж, внесений по договору. Стягнувши гарантійний платіж в сумі 8181 грн., суд не врахував, що він був витрачений на ремонт квартири та відновлення її стану.

Крім того, судом розглянуто справу без її участі та належного повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Судові повістки надсилались за місцем знаходження квартири, що є договором оренди, які повертались без вручення за закінченням терміну зберігання. Про те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3, зазначено в доповненні до договору оренди житлового приміщення, який міститься в матеріалах справи і який суд визнав недійсним.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні моральної шкоди відповідач не оскаржує.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, відзиву на апеляційну скаргу не подав, про день час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином (а.с.155), про поважність причин неявки не сповістив.

У відповідності до ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1-3 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не ґрунтується на засадах верховенства права та не відповідає принципам законності і обґрунтованості.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2, н а підставі свідоцтва про право власності,виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 25 серпня 2010 р. №1133-С/КІ (а.с.54).

31 січня 2015 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендатор) укладено договір оренди житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2, на строк по 31 січня 2016 р. (а.с. 8-9).

Сторони цього договору погодили, що в момент укладення договору орендатор виплачує орендодавцю 5 000 грн.; 31000 грн. сплатить 02 лютого 2015 р., 12 000 грн. з яких є залоговою сумою ( п. 4.2).

Відповідно до п. 7.1 вказаного договору, договір підлягає достроковому розірванню, а орендар виселенню на протязі 30 днів з відшкодуванням збитків орендодавця: а) у випадку невиконання чи неналежного виконання орендатором умов цього договору; б) у випадках, передбачених діючим законодавством України.

02 лютого 2015 р. між сторонами укладено акт прийому-передачі до договору оренди жилого приміщення від 31 січня 2015 р., відповідно до якого житлове приміщення та перелічене в акті майно передано у повністю в придатному до використання за призначенням стані. Сторони претензій один до одного не мають (а.с. 10).

Судом також встановлено, що 30 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено доповнення до договору оренди жилого приміщення від 31 січня 2015 року (а.с. 20).

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним доповнення до договору оренди жилого приміщення від 31 січня 2015 року, стягнення гарантійного платежу в сумі 8 181 грн., збитків в сумі 6000 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що вказаний правочин було вчинено позивачем проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача. У відповідності до ч. 2 ст. 231 ЦПК України остання зобов'язана відшкодувати позивачу збитки у подвійному розмірі за прибирання квартири.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна (пункти 19, 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням орендарем умов укладеного договору оренди від 31 січня 2015 року в частині належного утримання квартири, без погіршення її стану, відповідач 30 квітня 2015 р., у відповідності до п.7.1 договору, повідомила позивача про його дострокове розірвання та необхідність звільнення квартири до 11 травня 2015 року (а.с.11).

07 травня 2015 року відповідач звернулась до позивача з письмовою вимогою про звільнення квартири в строк до 30 травня 2015 року. Повідомила, що питання повернення гарантійного платежу в розмірі 12 000 грн. буде вирішено під час повернення квартири та відшкодування завданих збитків (а.с.13).

Отримавши відповідь про відмову звільнити квартиру до 30 травня 2015 р. та прохання зарахувати гарантійний платіж 12 000 грн. в рахунок проживання за червень 2015 р., відповідач 27 травня 2015 р. надіслала вимогу про звільнення квартири до 30 травня 2015 року з поверненням залишку коштів, сплачених за 3 дні, до 03.06.2015 р. Просила передати належну їй квартиру та все майно в квартирі по акту приймання-передачі 30 травня 20165 р. з 10.00 год. до 12.00 год. У випадку неможливості - назначити інший зручний час. Зазначила, що в іншому випадку вона буде змушена звернутися до правоохоронних органів (а.с.15).

Судом встановлено, що 30 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено доповнення до договору оренди жилого приміщення від 31 січня 2015 року (а.с. 20), в якому сторони дійшли згоди, зокрема, щодо закінчення строку дії договору оренди - 30 червня 2015 року (п. 1); залогова сума в розмірі 12 000 грн. повертається: у повному розмірі у тому випадку, якщо квартира буде здана в належному стані та виправлені усі дефекти. Якщо на день здачі квартири будуть виявлені дефекти або поломки, орендодавцем буде викликано кваліфікований спеціаліст для визначення суми збитків, а дана сума буде виплачена з залогової суми (п.3); перед здачею квартири орендар зобов'язується зробити повне, генеральне прибирання квартири, викликавши клінінгову компанію за власний рахунок. Приймати якість прибирання буде орендодавець; при недотриманні вказаних пунктів ( або одного з них) орендар зобов'язаний виконати штрафні санкції у розмірі 12000 грн. (а.с.20).

Вказаний договір було підписано позивачем особисто, у цей факт ним не заперечувався. Останній також було укладено в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Допитаний в суді першої інстанції засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що 30 травня 2015 р. власниця квартири з двома чоловіками намагалася зайти до квартири без запрошення. В процесі перемовин, які відбувались з 09 до 17 год., ОСОБА_3, що прийшов разом з відповідачем, запропонував підписати додаткову угоду та мирно розійтися. Позивач погодився на всі умови додаткової угоди. Фізичною розправою позивачу не погрожували.

Дружина позивача, ОСОБА_8, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що в день підписання додаткової угоди чоловік був розгублений, подавлений, не знав що йому робити, хотів швидше залагодити ситуацію, що виникла.

Разом з тим, покази вказаних свідків не є належними доказами на підтвердження тієї обставини, що спірна додаткова угода була підписана позивачем саме внаслідок незаконних дій позивача.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що при підписанні додаткової угоди позивач був разом з ОСОБА_4, який йому все перекладав. На прохання позивача вони погодились продовжити строк оренди до 30 червня 2015 р., оскільки дитина позивача здавала екзамени. При підписанні договору діти знаходились в окремій кімнаті, їх не було видно, вони не плакали. Позивача не примушували до підписання вказаної угоди.

Як вбачається з висновку дільничного інспектора міліції Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві Ярошовця О.С. від 13.06.2015 р., ініціатором звернення в міліцію була саме ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка повідомила, що квартиранти не хочуть покидати квартиру, при цьому не виконують договір оренди житлового приміщення (а.с.38).

Відповідно до висновку дільничного інспектора міліції Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві, 07 липня 2015 р. між власником квартири та особою, що її винаймала, виникла словесна сварка (а.с.39).

З урахуванням зібраних по справи доказів в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог щодо укладення оспорюваного договору під впливом насильства.

Крім цього, умови додаткової угоди не порушували прав та законних інтересів позивача та надавали останньому можливість користуватися квартирою протягом місяця після її підписання.

Про згоду з вказаними умовами свідчить і той факт, що на виконання її умов позивачем 01.07.2015 р. було укладено договір з ФОП ОСОБА_12 на клінінгові послуги по загальному прибиранню квартири на суму 3000 грн. (а.с.72).

Є помилковим також висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на прибирання в сумі 3000 грн. в подвійному розмірі.

Так, умовами договору оренди житлового приміщення від 31 січня 2015 р. був передбачений обов'язок орендаря передати квартиру в повному порядку, без погіршення її стану.

Крім цього, вказані витрати не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Позивачем також не надано суду належних доказів на підтвердження повернення квартири її власнику в попередньому стані.

Акт приймання-передачі від 03 липня 2015 р., який не містить підпису відповідача, таким доказом не є. При цьому свідки, які підписали вказаний акт, зазначили про те, що не можуть підтвердити стан майна (а.с.71).

Разом з тим, на підтвердження відсутності підстав для повернення позивачу гарантійної суми, відповідачем надано дефектний акт огляду приміщення (оздоблення, майна) ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» від 10 липня 2015 р., який містить перелік ушкоджень приміщень квартири та майна, що в ній знаходилось (а.с.102).

Відповідно до кошторису від 14.07. 2015 р. та рахунку-фактури №44-14 від 14.07.2015 р., за усунення дефектів паркетної підлоги в квартирі позивачем було сплачено 15 205 грн. (а.с.102-103).

Крім цього, за доставку та монтаж скла, розбитого орендарем у ванній кімнаті, відповідачем було сплачено 2649,28 грн. (а.с.104)

З огляду на те, що сума завданих відповідачу збитків перевищує суму гарантійного внеску, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 8181 грн. були відсутні.

Розглянувши справу без належного повідомлення відповідача, враховуючи, що в матеріалах справи була наявна інформація про місце її проживання (а.с.20), суд першої інстанції допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказані обставини у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв'язку з переглядом судового рішення судом апеляційної інстанції судові витрати по справі підлягають розподілу наступним чином.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 803 грн. 88 коп.

При цьому судові витрати, понесені позивачем, останньому не відшкодовуються.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року в частині стягнення гарантійного платежу, визнання недійсним доповнення до договору оренди житлового приміщення, відшкодування збитків скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення гарантійного платежу, визнання недійсним доповнення до договору оренди житлового приміщення, відшкодування збитків відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, АДРЕСА_2) витрати по сплаті судового збору в сумі 803 грн. 88 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: