Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 489/919/16-ц

провадження № 61-1311 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Ступак О. В.(суддя-доповідач),

Погрібного С.О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач -садівниче товариство «Трикотажник»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 5 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до садівничого товариства «Трикотажник» (далі - СТ «Трикотажник») про визнання незаконними і скасування наказів, покладення обов'язку вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 5 серпня 2014 року позивач була прийнята на роботу на посаду бухгалтера СТ «Трикотажник» за сумісництвом згідно з наказом від 5 серпня 2014 року № 22. 12 липня 2015 року вона звільнена з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України наказом голови правління СТ «Трикотажник» від 11 липня 2015 року за № 27, який рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 жовтня 2015 року визнано незаконним і скасовано.

Позивач вказувала, що рішення суду першої інстанції належним чином не виконано, оскільки голова правління відповідача наказом від 1 лютого 2016 року № 3, у порушення вимог КЗпП України, оформила її поновлення на роботі як прийняття нового працівника починаючи з 5 лютого 2016 року.

Також позивач зазначала, що 18 березня 2016 року відповідачем було видано наказ № 5, відповідно до якого внесено виправлення до наказу від 1 лютого 2016 року № 3, а саме: «з 5 лютого 2016 року» замінено на «з 13 липня 2015 року».

Крім того, позивач посилалася на те, що 8 лютого 2016 року у порушення вимог пункту 4.16 статуту СТ «Трикотажник», наказом № 4 голови правління відповідача її зобов'язано передати для перевірки касові книги, відомості збору членських та інших внесків, звіти до контролюючих органів, відомості по виплаті заробітної плати, первинні бухгалтерські документи та готівкові кошти, що, як на думку позивача, є перевищенням головою правління товариства своїх повноважень.

Посилаючись на вищевказане та з урахуванням уточнень, ОСОБА_3 остаточно просила визнати незаконним і скасувати наказ голови правління відповідача від 1 лютого 2016 року № 3 в частині дати поновлення її на роботі; визнати незаконним і скасувати наказ голови правління відповідача від 18 березня 2016 року № 5; зобов'язати відповідача поновити її на роботі на посаді бухгалтера за сумісництвом з дати її звільнення - з 11 липня 2015 року; визнати незаконним і скасувати наказ голови правління відповідача від 08 лютого 2016 року № 4; стягнути з відповідача на свою користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 5 тис. грн.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2015 року про поновлення позивача на роботі виконано відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ голови правління СТ «Трикотажник» від 1 лютого 2016 року за № 3 про поновлення на роботі ОСОБА_3 на посаді бухгалтера СТ «Трикотажник» за сумісництвом - в частині дати поновлення на роботі з 5 лютого 2016 року. Визнано незаконним і скасовано наказ голови правління СТ «Трикотажник» від 18 березня 2016 року № 5 «Про виправлення описки в наказі № 3 від 01 лютого 2016 року». Зобов'язано СТ «Трикотажник» поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді бухгалтера СТ «Трикотажник» за сумісництвом з дати її звільнення - з 11 липня 2015 року. Визнано незаконним і скасовано наказ голови правління СТ «Трикотажник» від 8 лютого 2016 року № 4 «Про надання та передачу документів і членських внесків». Стягнуто із СТ «Трикотажник» на користь ОСОБА_3 компенсацію моральної шкоди в розмірі 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наказ відповідача про поновлення ОСОБА_3 на роботі, а також подальший наказ про виправлення в ньому описки не відповідають положенням діючого законодавства, відповідно до якого позивач підлягав поновленню на роботі з дати звільнення. Окрім того, суд першої інстанції вважав, що доказів на підтвердження повноважень голови правління СТ «Трикотажник» щодо проведення перевірки роботи бухгалтера товариства стороною відповідача не надано, а тому наказ голови правління СТ «Трикотажник» від 8 лютого 2016 року теж підлягав скасуванню.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 5 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач підлягала поновленню на роботі з 13 липня 2015 року, так як її останнім робочим днем було 12 липня 2015 року, що вірно зазначено в наказі голови правління СТ «Трикотажник» від 18 березня 2016 року за № 5 «Про виправлення описки в наказі № 3 від 01 лютого 2016 року», тому підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні, як і відсутні підстави для визнання недійсним наказу за № 3 голови правління СТ «Трикотажник» від 1 лютого 2016 року про поновлення на роботі.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 5 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду є незаконними та необґрунтованими; датою поновлення заявника на роботі повинно бути саме 11 липня 2015 року; діями голови правління відповідача заявнику спричинена моральна шкода; на момент прийняття наказу голови правління відповідача від 8 лютого 2016 року № 4, заявника, як працівника підприємства відповідача, не було належним чином поновлено на роботі та не допущено до свого робочого місця.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду цивільну справу № 489/919/16-ц.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 5 серпня 2014 року ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді бухгалтера.

З 12 липня 2015 року наказом голови правління відповідача від 11 липня 2015 року № 27 позивач була звільнена із вказаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ відповідача про звільнення позивача, поновлено її на попередній роботі, стягнуто з останнього на користь позивача 2 719 грн 32 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також 200 грн на відшкодування моральної шкоди. При цьому у зазначеному рішенні суду першої інстанції дата поновлення позивача на роботі не була зазначена. Також вирішено питання щодо судових витрат, судове рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

На виконання вищевказаного судового рішення відповідачем 1 лютого 2016 року видано наказ № 3, в пункті 2 якого зазначено про поновлення ОСОБА_3 на посаді бухгалтера СТ «Трикотажник» з 5 лютого 2016 року.

Наказом голови правління відповідача від 18 березня 2016 року за № 5 внесено виправлення до пункту 2 наказу від 1 лютого 2016 року № 3 в частині дати поновлення позивача на роботі та зазначено, що позивача поновлено на роботі з 13 липня 2015 року.

Відповідно до змісту частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За правилами частини п'ятої статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою -підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (з подальшими змінами), днем звільнення вважається останній день роботи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно виходив із того, що висновки районного суду щодо незаконності наказу відповідача про поновлення позивача на роботі, наказу про виправлення описки в наказі про поновлення на роботі та покладення обов'язку на відповідача поновити ОСОБА_3 на роботі з 11 липня 2015 року є помилковими, оскільки відповідно до норм чинного трудового законодавства України позивач підлягала поновленню на роботі з 13 липня 2015 року, так як її останнім робочим днем було 12 липня 2015 року.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскаржуваний наказ відповідача про надання та передачу документів та матеріальних цінностей не порушує трудових прав позивача, оскільки виданий з дотриманням вимог трудового законодавства і статуту товариства та спрямований на організацію роботи по обліку діяльності товариства та веденню бухгалтерської документації.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкта яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про визнання наказів незаконним.

Таким чином, оскільки відсутні підстави для визнання оскаржуваних наказів незаконними, то й вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 237-1 КЗпП України, не знайшли свого підтвердження у процесі розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про те, що позивача було звільнено із займаної посади наказом голови правління відповідача від 11 липня 2015 року, а тому і поновлена вона на роботі має бути з 11 липня 2015 року, є безпідставними, оскільки указаним наказом голови правління відповідача позивача було звільнено із займаної посади з 12 липня 2015 року.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 5 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик