Справа № 359/5686/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/244/18 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 47 06.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Сліпченка О.І., Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільно набутим,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до з даним позовом, посилаючись на те, що з липня 2009 року проживати однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство.

Просив встановити факт спільного проживання як чоловіка та дружини однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_5 з липня 2009 року по теперішній час;

- визнати будинок, загальною площею 158 кв.м., та інші споруди, та земельну ділянку, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0600 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 - спільно набутим майном подружжя (а.с.3-6).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання як чоловіка та дружини однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 травня 2010 року по 29 липня 2016 року.

Визнано земельну ділянку, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0600 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 спільно набутим майном подружжя. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, не доведеність обставин які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить його змінити в частині встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 01 травня 2010 року по 29 липня 2016 року та відмовити позивачу в задоволенні цієї позовної вимоги, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів

3)показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені в судовому засіданні достатні, належні і допустимі докази дають підстави суду для встановлення факту спільного проживання як чоловіка та дружини однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 травня 2010 року по 29 липня 2016 року та визнав земельну ділянку спільно набутим майном подружжя.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції зазначено, що з довідки, виданої головою СТ «Економіст» ОСОБА_6, від 18 вересня 2016 року вих. № 2/20 та Актом від 18 вересня 2016 року, складеним членами СТ «Економіст» ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, вбачається, що ОСОБА_4, дійсно, проживав за адресою: АДРЕСА_1 з членом вище вказаного садового товариства ОСОБА_5 в період 01 травня 2010 року по 29 серпня 2014 року та начебто проживали однією сім'єю (т.1 а.с.45,46).

Крім того, в обґрунтування своїх висновків суд послався на покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_7, які підтвердили той факт, що позивач особистою працею здійснював будівництво садового будинку на ділянці №20 в СТ «Економіст».

Участь позивача у будівництві садового будинку в СТ «Економіст» на думку суду першої інстанції також підтверджується долученими до матеріалів справи фотознімками (т.1 а.с.47-50).

Крім того, з показів допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 та долученими позивачем до матеріалів справи оригіналами платіжних документів, місцевий суд зробив висновок, що для будівництва вказаного садового будинку позивач купував будівельні матеріали (т.1 а.с.176,177,178,180,183,196,198,200. т.2 а.с.41-44).

Також суд першої інстанції з долучених до матеріалів справи фотознімків, на яких зображені позивач та відповідач, а також їх рідні, зроблені в період 2010-2015 років (т.1 а.с.51-65, т.2 а.с.38-40 ) вважав, що останні свідчать про тривалі, близькі стосунки, що поєднували як сторони у справі так і їх родини, наявність у сторін спільного побуту, їх спільне проживання.

Крім того, місцевим судом в обґрунтування рішення покладено письмові пояснення, надані сторонами працівникам Бориспільського відділу поліції 29.07.2016 року (т.1 а.с.224,225).

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Колегія вважає, що встановлюючи факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у конкретний проміжок часу місцевий суд проігнорував відсутність доказів щодо ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів встановлено, що 29.07.2011 року відповідач ОСОБА_5 на підставі виданого їй на підставі розпорядження Бориспільської державної адміністрації №2977 від 23.11.2010 року, Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовану: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7).

Як встановлено в судовому засіданні, в подальшому, відповідач ОСОБА_5 на підставі укладеного нею нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 серпня 2014 року, реєстровий №3209 продала належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовану : АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8-9). Продаж якої було вчинено за 218 293 гривень.

А також, на підставі укладеного нею нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 вересня 2014 року, реєстровий №3225 придбала у власність спірну земельну ділянку, площею 0,0600 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (т.1 а.с.10-11). Продаж якої було вчинено за 97 084 гривень.

Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі 6-2253цс15, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Обов'язок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом належить позивачці

Із змісту положень ст. 74 СК України, ч. 1 ст. 60 та ч. 1 ст. 259 ЦПК України випливає, що у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Відповідно до ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Проте наведені судом підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя.

ОСОБА_4 суду не було надано належних та допустимих документально підтверджених доказів спільного проживання з ОСОБА_5 на час придбання спірного майна, того, що вони були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, та того, що майно придбане за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.

Докази, на які посилається позивач, а саме: фотографії на яких зображені сторони, а також їх рідні, зроблені в період 2010-2015 років, не доводять факту проживання сторін у справі однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що надавало б підстави для застосування ст. 74 СК України до виниклих між ними відносин.

Наявні в матеріалах справи фотографії, на які послався суд, свідчать про знайомство сторін, про спільне коло знайомих і проведення разом вільного часу, але не може доводити факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та інше.

Зазначені судом першої інстанції докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між ним та ОСОБА_5 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набування майна в інтересах сім'ї.

Доводи позивача про вкладення ним особистих коштів у придбання спірного майна, взятих ним із особистих фінансових збережень, особиста праця на будівництві, а також того, що ним було продано особисте майно (автомобіль), є необґрунтованими та безпідставними.

Судом не встановлено, та відсутні такі докази в матеріалах справи, наявності у позивача фінансових збережень, доходів, особистого рухомого чи нерухомого майна, яке було продано ним з метою вкладання коштів у придбання майна разом з ОСОБА_5

Крім того, покази свідків не можна вважати належними, об'єктивними та допустимими доказами для встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю в період придбання спірного майна.

Суд першої інстанції не встановив всі дійсні обставини справи, а саме: наявність спільного ведення господарства, спільного бюджету, спільних витрат на придбання спірного майна, не з'ясував, чим саме підтверджуються ці обставини, які необхідно встановити для застосування ст. 74 СК України.

Колегія суддів вважає, що достатніх належних та допустимих доказів своїх вимог ОСОБА_4 не надав, а суд першої інстанції, не оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зробив висновки, які ґрунтуються на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дав оцінки зібраним і дослідженим доказам щодо джерела походження коштів на придбання спірного майна, не взяв до уваги надані відповідачем докази наявності у неї достатніх коштів, отриманих доходів від підприємницької діяльності та продажу будинку та земельної ділянки, також суд проігнорував відсутність доказів щодо ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї, тому безпідставно дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права.

Ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю обставин, на які посилалась позивач в обґрунтування своїх вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374 - 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільно набутим - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 909 (дев'ятсот дев'ять) грн.48 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.І. Сліченко

Судді: І..В. Іванова

В.В. Гуль