Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 159/45/16-ц

провадження № 61- 815 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

представник позивача - ОСОБА_5

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк"

відповідач - ОСОБА_6

відповідач - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ВаврищукВалентина Степанівна

третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області

третя особа - ОСОБА_8

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана її представником ОСОБА_5, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області у складі судді Логвинюк І. М. від 4 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі суддів: Здирлюк О. І., Стрільчука В. А., Карпук А. К. від 29 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пунктів 4 і 14 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк"), ОСОБА_6, приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Ваврищук В. С., про визнання недійсним іпотечного договору, зобов'язання приватного нотаріуса вчинити дії по виключенню запису з реєстру іпотек про державну реєстрацію договору іпотеки та по виключенню записів з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про державну реєстрацію заборон відчуження нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що вона з 26 травня 2003 року проживає та зареєстрована АДРЕСА_1 який розташований по АДРЕСА_2 який 16 березня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу купив її дядько - ОСОБА_6

14 березня 2008 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір іпотеки (далі - іпотечний договір), який був посвідчений приватним нотаріусом Ваврищук В. С.

Позивач вказала, що умови іпотечного договору порушують чинне законодавство та її права, оскільки на час укладення договору вона була неповнолітньою і проживала у будинку, а отже у відповідача не було необхідного обсягу повноважень на передачу майна в іпотеку, права на укладення іпотечного договору.

Зазначає, що ОСОБА_6 уклавши іпотечний договір, передав вказане нерухоме майно в іпотеку без згоди та відома органів опіки і піклування, що суперечить нормам Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" та може призвести в майбутньому до втрати нею права користування будинком, який є її єдиним та постійним придатним для проживання місцем.

Договір є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому порушує її законне право проживати та користуватися будинком.

Позивач вказала, що порушенням її прав є відсутність обов'язкової нотаріально засвідченої згоди органів опіки і піклування на укладення іпотечного договору.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним іпотечний договір, зобов'язати відповідача приватного нотаріуса Ваврищук В. С. вчинити дії по виключенню запису з реєстру іпотек про державну реєстрацію договору іпотеки та по виключенню записів з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про державну реєстрацію заборон відчуження нерухомого майна, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати у справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 4 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач станом на дату укладення договору іпотеки не була членом сім'ї власника будинку, тому відповідач не був зобов'язаний отримувати дозвіл на укладення іпотечного договору у органу опіки та піклування.

Крім того, її право користування будинком не було порушено ні укладенням іпотечного договору, ні його посвідченням нотаріусом.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не є співвласником будинку, а лише була зареєстрована у ньому разом з матір'ю ОСОБА_9, а тому укладення відповідачем договору не призвело до порушення її прав.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушення прав позивача у майбутньому у зв'язку з можливим невиконанням відповідачем умов договору та зверненням стягнення на предмет іпотеки не є законною підставою для захисту її прав шляхом визнання недійсним вказаного договору.

Крім того, у випадку ймовірного звернення стягнення на будинок як предмет іпотеки позивач не може бути виселена без надання іншого житла, оскільки будинок придбаний не за кредитні кошти.

У касаційній скарзі, поданій в липні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення й задовольнити її позов, посилаючись на незаконність судових рішень, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач з моменту реєстрації у будинку та на дату укладення іпотечного договору мала право користування будинком. Відповідач в порушення вимог закону не взяв попередню згоду у органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору, чим порушив її права на користування житлом. Крім того, порушення її права користування житлом підтверджено рішенням суду від 9 липня 2013 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу поданий не був.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення, що переглядаються, таким вимогам відповідають.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судові рішення першої та апеляційної інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено,що ОСОБА_6 із 2005 року на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3

14 березня 2008 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", було укладено іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Ваврищук В. С.

З 26 травня 2003 року ОСОБА_4, яка є племінницею ОСОБА_6, зареєстрована та проживає у будинку, що є предметом іпотеки.

В матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору.

Згідно положень пункту 5.1.1. іпотечного договору оспорюваних кредитних договорів ОСОБА_6 попередив іпотекодержателя про відсутність будь-яких обмежень щодо можливого майбутнього звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України під час розгляду справи № 6 - 2940 цс 15 від 20 січня 2016 року.

За таких обставин правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права позивача на користування житлом.

Доводи касаційної скарги про можливе порушення права позивача на користування житлом у майбутньому у зв'язку із можливим зверненням стягненням на предмет іпотеки є безпідставними.

Згідно із положеннями статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте предметом даного позову всупереч положенням закону є можливий захист права ОСОБА_4 в майбутньому.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Крім того, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 9 липня 2013 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_6 про виселення мешканців з житлового будинку, що є предметом іпотеки за договором від 14 березня 2008 року.

Суди під час ухваленням оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог статті 264 ЦПК України правильно встановили, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню та вирішили спір з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 411, 416-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 4 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта