Апеляційний суд Рівненської області
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року

м. Рівне

справа № 569/11994/17

провадження № 22 ц/787/116/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ковальчук Н.М.,

суддів: Хилевича С.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Вихотень Я.В.,

учасники справи::

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2017 року у складі судді Ковальова І.М., ухваленого в м.Рівне о 10 годині 30 хвили (відомості про дату виготовлення повного тексту рішення відсутні),

в с т а н о в и в :

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що при звільненні 25 квітня 2017 року відповідач не провів з ним розрахунку у встановленому законом порядку, чим порушив його трудові права. Просив стягнути на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2017 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату (в тому числі вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, компенсацію за невикористану відпустку) в сумі 41 577,82 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2017 року по 17 листопада 2017 року включно в сумі 37 807,50 грн.. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн..

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ПрАТ «Рівнеазот» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що підставою відповідальності власника або уповноваженого ним органу за несвоєчасну виплату належних працівникові сум за ч. 1 ст. 117 КЗпП України є два юридичних факти: 1. порушення строків розрахунку при звільненні, 2. вина власника. Вказує, що мають місце поважні причини та об'єктивні обставини, що мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов'язань по виплаті заробітної плати. Пояснює, що згідно наказу № 293 від 10.04.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів підприємства і оголошено вимушений простій. Додає, що ці обставини потягли за собою затримку у виплаті нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу і заподіяння йому таким чином шкоди. Натомість ця шкода завдана особі у зв'язку із вчиненням дій, спрямованих на усунення небезпеки, що загрожує цивільним правам та інтересам ПрАТ «Рівнеазот», і цю небезпеку за даних умов неможливо усунути іншими засобами, тобто ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку із звільненими працівниками діє у стані крайньої необхідності. Покликається на ч.2 ст. 117 ЦК України, яка передбачає можливість звільнення від відшкодування шкоди повністю або частково з огляду на обставини, за яких ця шкода була заподіяна. Звертає увагу, що підприємство є платником єдиного внеску, який в тому числі розподіляється на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття. Зауважує, що позивач не був позбавлений можливості звернутися до Центру зайнятості та отримати допомогу по безробіттю, а тому за цей період не підлягає виплаті середній заробіток. Вказує на ряд поважних причин та об'єктивних обставин, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема: наявність перед підприємством непогашеної заборгованості за утримання очисних споруд з боку РОВКП «Рівнеоболводоканал», призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив, а також вжиття заходів для оплати заборгованості за газ, відновлення виробництва та збереження 2712 робочих місць у стані крайньої необхідності.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Позивач відзиву на апеляційгну скаргу не подав.

Учасники справи не з'явилися в судове засідання, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, Апеляційний суд Рівненської області прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот» з 22 березня 2000 року по 25 квітня 2017 року.

Наказом № 1204-ВК від 21 квітня 2017 року позивач був звільнений з роботи з 25 квітня 2017 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю (а.с. 8).

У день звільнення 25 квітня 2017 року у відповідача існувала заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати та сума, що підлягала виплаті при звільненні, становила 41 577,82 грн., що підтверджується довідкою про суми, які належать до виплати при звільненні від 21 липня 2017 року №1599 (а.с. 9). Зазначена заборгованість станом на час звернення до суду виплачена не була.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиплати відповідачем позивачу належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керувався передбаченим законом обов'язком в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, та виходив з того, що цей обов'язок відповідачем дотриманий не був. Суд також врахував, що відповідачем не доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні.

На підтвердження даних висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення 25 квітня 2017 року відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, і розрахункові кошти останнім не були отримані на час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Дані обставини стороною відповідача не заперечуються.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 ( Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Наявні в матеріалах розрахунки сум, належних позивачу внаслідок порушення відповідачем строків виплати, відповідають фактичними обставинам справи та вимогам закону і відповідачем не заперечуються.

Згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», загальна кількість робочих днів у квітні - 19 робочих днів, травні - 20 робочих днів, в червні - 20 робочих днів, у липні - 21 робочий день, у серпні - 22 робочих днів, у вересні - 21 робочий день, у жовтні - 21 робочий день, в листопаді - 21 робочий день.

В періоді, за який позивач просить стягнути середній заробіток - з 26 квітня березня 2017 року по 17 листопада 2017 року включно, кількість робочих днів становить 124 і включає в себе: 3 робочих дні у квітні 2017 року, 20 робочих днів у травні 2017 року, 20 робочих днів у червні 2017 року, 21 робочий день у липні 2017 року, 22 робочих дні у серпні 2017 року, 21 робочий день у вересні 2017 року, 21 робочий день у жовтні 2017 року, 12 робочих днів у листопаді 2017 року.

Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 266,25 грн. (що підтверджується довідкою № 1591 від 21.07.2017р. на а.с. 10), то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період з 26 квітня 2017 року по 17 листопада 2017 року включно, становить 37 807 грн. 50 коп. (266,25 грн. х 142 днів), і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на відсутність вини відповідача у затримці розрахунку як на підставу звільнення його від виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред'являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов'язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов'язок доведення її відсутності лежить на власникові.

Колегія суддів приходить до переконання, що відповідачем не наведено доказів, які б свідчили про відсутність вини власника чи уповноваженого ним органу у затримці виплати належних ОСОБА_1 сум в день звільнення та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Процесуальне законодавство передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, якімають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а скудове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуальногго права.

Рішення суду першої інстанціїї ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуальногго права, а тому вказане рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий Ковальчук Н.М.

Судді: Хилевич С.В.

Шеремет А.М.