РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/3886/17

провадження у справі № 2/0285/317/18

14 лютого 2018 року м. Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сташків Т.Б., за участі секретаря судового засідання Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у справі:

позивач: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3 - не прибула, представник - ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5, представник - ОСОБА_6

представник третьої особи Новоград-Волинської міської ради - не прибула,

представник третьої особи Новоград-Волинського міського земельно-кадастрового бюро - Черненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: Новоград-Волинська міська рада, Новоград-Волинське міське земельно-кадастрове бюро, про усунення перешкод у приватизації земельної ділянки шляхом надання дозволу на приватизацію земельної ділянки, скасування державних актів на право власності на земельні ділянки та знесення сараю -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить усунути перешкоди у приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_6 шляхом надання дозволу на приватизацію земельної ділянки; скасувати три державні акти на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_7, видані на ім`я відповідачів та зобов'язати відповідачів знести сарай по АДРЕСА_7.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що рішенням Новоград-Волинської міської ради № 284 від 28 лютого 2008 року її чоловіку - ОСОБА_9 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_6, орієнтовною площею 0,0600 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для передачі земельної ділянки у власність. ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік позивача - ОСОБА_9 помер. Позивач звернулась до Новоград-Волинського міського земельно-кадастрового бюро із заявою про приватизацію земельної ділянки та сплатила відповідні кошти. Однак Новоград-Волинське міське земельно-кадастрове бюро відмовило позивачу в отриманні державного акта на земельну ділянку, у зв'язку з тим, що земельну ділянку, якою користується позивач неможливо приватизувати, оскільки землекористувачі суміжних земельних ділянок ОСОБА_3, ОСОБА_5 не підписали відповідних документів для приватизації земельної ділянки позивача. Позивач зверталась до відповідача ОСОБА_5 з проханням надати письмову згоду на приватизацію земельної ділянки, якою користується позивач, однак жодної відповіді не отримала, відповідач такої згоди не надає. Разом із тим, зазначені відповідачі приватизували свої земельні ділянки по АДРЕСА_7 без письмової згоди позивача та отримали державні акти на право власності на земельні ділянки по вищевказаній адресі. Крім того, відповідачі без відповідного рішення міської ради, на частині земельної ділянки, якою користується позивач, самовільно побудували сарай. Зазначені неправомірні дії відповідачів змусили ОСОБА_1 звернутись до суду із зазначеним позовом.

ОСОБА_5 подала заперечення на позов, у яких просить відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що під час приватизації земельних ділянок відповідачів ОСОБА_5, та її дочки ОСОБА_3 були складені протоколи погодження меж земельних ділянок відповідачів в натурі по АДРЕСА_7 і в зазначених протоколах взагалі відсутня позивач, як користувач суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_6. Крім того, є необґрунтованими вимоги позивача про знесення самовільно побудованого сараю, оскільки квартиру АДРЕСА_3 відповідач отримала у 1993 році згідно договору найму квартири, до якої входило два сараї, як допоміжні приміщення, згодом зазначену квартиру приватизувала сім'я відповідачів. Відповідно до технічного паспорта на будинок, спірний сарай входить до складу будинковолодіння. Оскільки сарай, відповідно до технічної документації є складовою частиною будинковолодіння, то відведення земельної ділянки позивачу має здійснюватися з урахуванням вищезазначених забудов відповідачів, які в законному порядку приватизовані.

Позивач та її представник у судовому засіданні надали пояснення, позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просили позов задовольнити.

Представник ОСОБА_5, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав викладених у запереченнях. Додатково пояснив, що матеріали справи не містять доказів про те, що належна на праві власності ОСОБА_5 земельна ділянка по АДРЕСА_3 межує із земельною ділянкою, по АДРЕСА_6, якою користується позивач, а тому ОСОБА_5 не є належним відповідачем у справі.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначила, що відповідно до рішення виконкому Новоград-Волинської міської ради від 7 жовтня 1966 р. чоловіку позивача - ОСОБА_9 було надано у користування земельну ділянку по АДРЕСА_6 площею 600 кв.м. Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 28.02.2008 р. № 284 ОСОБА_9 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки раніше наданої в користування для передачі її у власність за зазначеною адресою орієнтовною площею 0,0600 га. Однак, відповідно до протоколу погодження зовнішніх меж земельної ділянки (замовник ОСОБА_1), розмір фактичного землекористування по АДРЕСА_6, станом на 2.02.2017 року, становить 0,0689 га, тобто у більшому розмірі, ніж наданий в користування спадкодавцеві ОСОБА_9 рішенням Новоград-Волинської міської ради (0,0600 га). Свого права користування земельною ділянкою, у тому числі і на земельну ділянку площею 0,0689 га позивач в передбаченому ЗК України порядку не оформила. На підставі рішення Новоград-Волинської міської ради від 19 вересня 2012 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_7 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд, площею 0, 0600 га, а 2 листопада 2012 р. ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. Будинок по АДРЕСА_7 загальною площею 81,5 кв.м. з двома сараями, площами 46,8 кв.м. та 47,9 кв.м було надано сім'ї ОСОБА_5 на підставі ордеру на жиле приміщення від 28.04.1993 р. на умовах договору найму жилого приміщення в будинку державного житлового фонду від 27.12.1993 р., що підтверджується копією цього договору. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 29.05.2006 р. цей будинок було передано у власність 7 членам сім'ї ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Сарай відповідачів під літ. «Г» за даними інвентарної справи було збудовано по АДРЕСА_7 у 1961-1988 роках. Згідно технічного паспорту на цей будинок від 14.12.2005 р. до будинку належать два сараї 8,5 м. на 5,6 м та 8,5 м. на 5,5 м. За договором поділу часток житлового будинку в натурі від 7.06.2010 р. у володіння, користування та розпорядження ОСОБА_3 перейшли частина будинку - відокремлена квартира № 2, загальною площею 44,6 кв.м., житловою 10, 9 кв.м та сарай під літ. «Г» і колодязь №1. Правовстановлюючі документи на ім'я ОСОБА_3 на будинок по АДРЕСА_7 з господарськими будівлями - сараєм під літ. «Г» та колодязем №1 є чинними і не скасовані. Решта будинку - квартира № 1 із сараєм під літ. «В», вбиральнею та погребом належить ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_11. В межах приватизованої ОСОБА_3 земельної ділянки знаходиться належний їй на праві власності сарай під літ. «Г», 1961-1988 року побудови. З огляду на вищевикладене, твердження позивача про самовільне будівництво цього сараю на її земельній ділянці відповідачами, як і право на користування ним, як державним майном, набули лише в 1993 році, а також посилання на те, що цей сарай побудований саме на земельній ділянці, що вперше надавалась для будівництва успадкованого позивачем будинку по АДРЕСА_6, в 1966 році, не відповідають фактичним обставинам та є надуманими. Крім того, з протоколом погодження меж земельної ділянки від 2.02.2017 р. позивач ніколи не зверталась до ОСОБА_3, про що свідчить зміст її позовної заяви, в якій вона зазначає, що таке звернення мало місце лише до ОСОБА_5 Оскільки, межа приватизованої ОСОБА_3 земельної ділянки є чітко визначеною державним актом на право приватної власності на землю, підстав для погодження з нею меж суміжних землекористувачів взагалі не вбачається. Належних доказів порушення прав позивача (внаслідок приватизації земельної ділянки (ОСОБА_3) на виділену в установленому порядку в 1966 р. земельну ділянку по АДРЕСА_6, площею 0,0600 га. позивач не надав. Крім того, з матеріалів технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки ОСОБА_3 вбачається, що на час приватизації цієї земельної ділянки у 2011 році спільної межі із земельною ділянкою позивача по АДРЕСА_6, вона взагалі не мала. На даний час у фактичному користуванні позивача, відповідно до протоколу погодження меж з суміжними землекористувачами знаходиться земельна ділянка довжиною 34,33 м та шириною 19,7 м, проти 32 м довжиною та шириною 18,7 м, що виділялись її чоловіку у 1966 році, тобто є більшою, ніж надано органом місцевого самоврядування. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними повинні визнаватися за наявності підстав не тільки самі акти на право власності на земельні ділянки, а й рішення на підставі яких вони визначені.

Представник третьої особи - Новоград-Волинської міської ради в судове засідання не прибула, телефонограмою повідомила, що прибути в судове засідання не має можливості, просила проводити розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи - Новоград-Волинського міського земельно-кадастрового бюро Черненко В.О. при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення виконкому Новоград-Волинської міської ради № 487 від 7 жовтня 1966 року та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 14 жовтня 1966 року чоловіку позивача - ОСОБА_9 було надано у користування земельну ділянку по АДРЕСА_6, площею 600 кв.м (а.с. 10, 101, 102 зворот).

21 листопада 1990 року виготовлено технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_6 на ім'я ОСОБА_9 (а.с. 39).

Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 284 від 28 лютого 2008 року ОСОБА_9 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки раніше наданої в користування для передачі її у власність за зазначеною адресою орієнтовною площею 0,0600 га (а.с. 37).

ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік позивача - ОСОБА_9 помер (а.с. 38).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 жовтня 2008 року спадкоємицею належного ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, житлового будинку по АДРЕСА_6 є його дружина - ОСОБА_1 (а.с. 94).

Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 131 від 21 липня 2016 року надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_6 в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,0600 га для передачі її у власність (а.с. 103).

Однак, відповідно до протоколу погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 2 лютого 2017 року, фактичний розмір земельної ділянки, якою користується позивач ОСОБА_1 (по АДРЕСА_6) становить 0,0689 га, тобто фактичний розмір земельної ділянки, якою користується позивач, є більшим, ніж наданий у користування чоловіку позивача ОСОБА_9 згідно з рішенням Новоград-Волинської міської ради від 7 жовтня 1966 року - площею 0,0600 га. При цьому підписи користувачів суміжних земельних ділянок у зазначеному протоколі відсутні (а.с. 104).

Листом Новоград-Волинського міського земельно-кадастрового бюро від 2 жовтня 2017 року позивача ОСОБА_1 повідомлено, що провівши кадастрову зйомку земельної ділянки по АДРЕСА_6, якою користується позивач, було виявлено накладення суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_7 на 1 м. У зв'язку з тим, що земельна ділянка по АДРЕСА_7 передана у власність ОСОБА_3 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, це унеможливлює у подальшому виконати роботи з розроблення позивачу ОСОБА_1 документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_6 для передачі її у власність. Роботи з розроблення документації із землеустрою тимчасово призупинені (а.с. 77).

Відповідно до протоколу № 3 засідання комісії з розгляду земельних спорів громадян щодо меж земельних ділянок від 1 лютого 2017 року комісією виявлено, що встановити межу земельної ділянки, належної ОСОБА_3 на праві власності згідно державного акта на земельну ділянку в частині господарської будівлі - сараю, не можливо, оскільки існуватиме накладення на земельну ділянку ОСОБА_1 по АДРЕСА_6. Відстань від господарської будівлі ОСОБА_3 згідно державного акта становить 1 м, однак фактична відстань від даної споруди до споруди ОСОБА_1 складає менше 1 м. Тому встановити в добровільному порядку межі земельної ділянки ОСОБА_3 на підставі державного акта, неможливо (а.с. 45).

В судовому засіданні оглянуто: матеріали інвентаризаційної справи № 3885 на будинковолодіння по АДРЕСА_7, яке належить на праві власності відповідачам; технічну документацію із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки, яка передається у власть громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_10, площею 0,0909 га по АДРЕСА_3; технічну документацію із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки, яка передається у власть ОСОБА_3, площею 0,0600 га по АДРЕСА_4.

Протоколом визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі щодо встановлення меж земельної ділянки, площею 0,0909 га АДРЕСА_3, яка передається к власність ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_10, встановлено зовнішні межі земельної ділянки та погоджено їх із сусідніми землекористувачами, про що останні поставили свої підписи. Із зазначеного протоколу вбачається, що позивач ОСОБА_1 (АДРЕСА_6) не є суміжним землекористувачем вищевказаної земельної ділянки.

Рішенням Новоград-волинської міської ради № 265 від 8 червня 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 земельну ділянку АДРЕСА_3, площею 0,0909 га. На підставі зазначеного рішення, 7 вересня 2012 року ОСОБА_5 видано два державні акти на право власності на земельні ділянки АДРЕСА_3, площами 0,0444 га та 0,0465 га (а.с. 44, 116, 117).

Протоколом визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі щодо встановлення меж земельної ділянки, площею 0,0600 га АДРЕСА_4, яка передається у власність ОСОБА_3, встановлено зовнішні межі земельної ділянки та погоджено їх із сусідніми землекористувачами, про що останні поставили свої підписи. Із зазначеного протоколу вбачається, що позивач ОСОБА_1 (АДРЕСА_6) не є суміжним землекористувачем вищевказаної земельної ділянки.

Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 294 від 19 вересня 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_4, площею 0,0600 га. На підставі зазначеного рішення, 20 листопада 2012 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_4, площею 0,0600 га (а.с.43, 118).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У частині першій статті 122 ЗК України зазначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно із частиною першою пункту 12 розділу X "Перехідні положення" ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положеннями статті 118 ЗК України.

Так, частиною першою цієї статті передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частина друга статті 118 ЗК України).

Згідно із частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Відповідно до частини восьмої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачі у передбаченому законом порядку виготовили технічну документацію з метою отримання земельних ділянок у власність, рішеннями органу місцевого самоврядування було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 земельні ділянки по АДРЕСА_7, кв. № 1, № 2 у м. Новограді-Волинському, на підставі яких відповідачам видано три державні акти на зазначені земельні ділянки.

Зазначена технічна документація, рішення Новоград-Волинської міської ради про передачу у власність відповідачам земельних ділянок, ніким не оспорювались та є чинними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі, у передбаченому земельним законодавством порядку, отримали у власність земельні ділянки у розмірах, що відповідають технічній документації та рішенням Новоград-Волинської міської ради, а тому відсутні правові підстави для скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 20 листопада 2012 року ОСОБА_3, АДРЕСА_4, площею 0,0600 га; двох державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих 7 вересня 2012 року ОСОБА_5, на земельні ділянки АДРЕСА_3, площами 0,0444 га та 0,0465 га.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідачів надати згоду ОСОБА_1 на приватизацію її земельної ділянки, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_3 не заперечує щодо приватизації позивачем ОСОБА_1 своєї земельної ділянки та згідна поставити свій підпис у протоколі визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки позивача в натурі, однак з урахуванням встановлених меж сусідніх земельних ділянок, визначених державними актами від 7 вересня та 20 листопада 2012 року, які належать на праві власності відповідачам. Крім того, позивач взагалі не зверталась до ОСОБА_3 з приводу погодження зовнішніх меж земельної, якою користується ОСОБА_1

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_5 також не заперечує щодо приватизації позивачем ОСОБА_1 своєї земельної ділянки та згідна поставити свій підпис у протоколі визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки позивача в натурі, однак з урахуванням встановлених меж сусідніх земельних ділянок, визначених державними актами від 7 вересня та 20 листопада 2012 року, які належать на праві власності відповідачам.

Земельним кодексом України та Інструкцією про встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему № 376 від 18 травня 2010 року, не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акта, оскільки така відмова не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Згідно вимог п.3.12 зазначеної Інструкції, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

За таких обставин позивачем, в силу вимог статті 15 ЦК України, не доведено порушення, невизнання або оспорювання її права на приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні. Окрім того, визначені статтею 16 ЦК України способи захисту порушених прав та інтересів у суді, не передбачають такого способу захисту прав як усунення перешкод у приватизації земельної ділянки шляхом надання дозволу на приватизацію земельної ділянки.

Щодо позовних вимог про знесення належного ОСОБА_3 на праві власності сараю, суд виходить з наступного.

Будинок по АДРЕСА_7, загальною площею 81,5 кв.м. з двома сараями 46,8 кв.м. та 47,9 кв.м було надано сім'ї ОСОБА_5 на підставі ордеру на жиле приміщення від 28 квітня 1993 року на умовах договору найму жилого приміщення в будинку державного житлового фонду від 27 грудня 1993 року, що підтверджується копією цього договору (а.с. 111).

Згідно із оціночним актом на службову будову і внутрішньодворові споруди від 30 серпня 1961 року, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 3885, сарай під літ. «Г» значиться, як об'єкт внутрішньодворових споруд будинковолодіння по АДРЕСА_7.

Відповідно до технічного паспорта на будинок по АДРЕСА_7, виданого 3 червня 1993 року, до нежитлових приміщень цього будинковолодіння відноситься сарай під літ. «Г», площею 47, 9 кв.м.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданого 29 травня 2006 року відділом комунальної власності виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради, будинок АДРЕСА_7 належав в рівних частинах ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_10. Будинок приватизовано згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2008 року ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_11, та ОСОБА_10 є спадкоємцями по 1/4 частині кожний, майна, що належало померлому ОСОБА_12, а саме: 1/7 частини будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_7.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 квітня 2009 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 продали, а ОСОБА_10 придбала 2/7 частини будинку АДРЕСА_7.

7 червня 2010 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір про поділ частин житлового будинку в натурі та припинення права спільної часткової власності, відповідно до п. 1.1 якого у власність ОСОБА_3 переходить: кухня 2-1, кімната 2-2, прибудова під літ. «А» (І, ІІ), сарай під літ. «Г» та колодязь № 1, загальною площею 44, 6 кв.м.

Таким чином, спірний сарай під літ. «Г» по АДРЕСА_7, який належить на праві власності ОСОБА_3, було збудовано у 1961 році та зазначену будівлю внесено до інвентаризаційної справи, як об'єкт, який відноситься до внутрішньодворових споруд вищезазначеного будинковолодіння, що підтверджується актом на службову будову і внутрішньодворові споруди від 30 серпня 1961 року та технічним паспортом на будинок від 3 червня 1993 року.

Відповідно до листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції України у Житомирській області від 29 січня 2018 року в Управлінні відсутня інформація щодо законності забудови сараю по АДРЕСА_7 (а.с. 174).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва власник (користувач) земельної ділянки може вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що вимоги про знесення самочинного будівництва іншими особами можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою, передбаченою статтею 376 ЦК України, яка узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, спірний сарай під літ. «Г», у 1961 році занесено до інвентаризаційної справи, як об'єкт який відноситься до внутрішньодворових споруд будинковолодіння по АДРЕСА_7 та належить ОСОБА_3 на підставі договору про поділ частин житлового будинку в натурі від 7 червня 2010 року. Спірний сарай розташований на земельній ділянці АДРЕСА_4 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 20 листопада 2012 року належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем не доведено, що спірний сарай, розташований на земельній ділянці, якою користується позивач, а тому не доведено факту порушення її права власності.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (проживаюча АДРЕСА_6) до ОСОБА_3 (проживаюча АДРЕСА_7), ОСОБА_5 (проживаюча АДРЕСА_7), треті особи: Новоград-Волинська міська рада, Новоград-Волинське міське земельно-кадастрове бюро, про усунення перешкод у приватизації земельної ділянки шляхом надання дозволу на приватизацію земельної ділянки, скасування державних актів на право власності на земельні ділянки та знесення сараю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а саме Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 22 лютого 2018 року.

Суддя Т.Б. Сташків