Справа № 161/5832/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/134/18 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря Вергуна Т. С.,

представника позивача Мельничука А. О.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочено - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 24.04.2008 року був укладений кредитний договір № VOO0G6, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 99000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.04.2018 року. Згідно заяви відповідача кредитний договір № VOO0G6 від 24.04.2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 21081,97 (долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 06.04.2016 року має заборгованість у розмірі 14441,59 доларів США, яка складається з наступного: 11244,79 (долар США) - заборгованість за кредитом; 1606,27 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 334,92 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 558,78 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина); 687,24 доларів США - штраф (процентна складова). ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 14441,58 доларів США, що за курсом 26,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.04.2016 року складає 376492,08 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору.

ОСОБА_4 звернувся до позивача із зустрічним позовом про розірвання додаткової угоди № 1 до договору про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року, яка укладена 30.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 та визнання чинним договору про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року, який укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 Зустрічний позов обґрунтований порушеннями вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року зустрічний позов задоволено частково. Розірвано додаткову угоду № 1 до договору про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року, яка укладена 30 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 В решті зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави 640 грн. судового збору. В задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій вказує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності щодо вимог ОСОБА_4 про розірвання додаткової угоди № 1 до договору про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року, про що було заявлено представником позивача в суді першої інстанції, оскільки додаткова угода була укладена в 2008 році, позичальник погодився з її умовами, підписав її та сплачував заборгованість, а з позовом звернувся тільки в 2016 році. Крім того, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує, що між сторонами укладено договір та у встановленому порядку внесено до нього зміни, ОСОБА_4 тривалий час виконувались зобов'язання по договору, позивач обгрунтував навність у відповідача заборгованості, а відповідач цього не споростував, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні первісного позову.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

В суді апеляційної інстанції представник позивача Мельничук А. О. підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, а представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала та просила її залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що факту надання позичальнику грошових коштів у доларах США в судовому засіданні не підтверджено, а згідно розрахунку, наданого відповідачем ним в повному обсязі проведені виплати за кредитним договором у національній валюті гривні, а тому підстави для задоволення первісного позову про стягнення заборгованості в іноземній валюті відсутні.

Частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно п. 8.1 додаткової угоди банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 30 липня 2008 року по 24 квітня 2018 року включно, але жодних доказів на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів у іноземній валюті (доларах США) згідно додаткової угоди № 1 від 30.07.2008 року банком не надано. Відсутність можливості вільно користуватись кредитними коштами є істотним порушенням умов договору та підставою для розірвання додаткової угоди.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується суд апеляційної інстанції на підставі наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено що 24.04.2017 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року, відповідно до якого банк зобов'язується надати, а відповідач прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 99000,00 (дев'яносто дев'ять тисяч гривень 00 коп.), сплатити відсотки за використання Кредитом у розмірі 15,00 (п'ятнадцять цілих)%, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Кредит надається строком погашення не пізніше 24.04.2018 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-16, том 1).

Згідно заяви від 03.07.2008 року ОСОБА_4 просив змінити валюту кредитування по договору про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року та залишок заборгованості по даному договору конвертувати у валюту долар США по курсу процесинга на дату укладання додаткової угоди до договору (а.с. 161, 162, том 1).

30.07.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року (а.с. 16/зворот-19, 163, 164 том 1).

З преамбули додаткової угоди вбачається, що сторони дійшли згоди викласти Договір про іпотечний кредит у наведеній в додатковій угоді редакції.

Згідно п. 8.1 додаткової угоди банк зобов'язується надати позичальникові, кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 30 липня 2008 року по 24 квітня 2018 року включно, у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 21081,97 доларів США на наступні цілі: на поліпшення якості окремої квартири зі сплатою відсотків у розмірі 1,17% (одна ціла сімнадцять) на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3,00% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даної додаткової угоди. Станом на 30.07.2008 року залишок заборгованості по Договору про іпотечний кредит № VOO0G6 від 24.04.2008 року складає 97820 гривень 35 коп., що еквівалентно 21081,97 доларів США.

Частина 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, з урахуванням власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Частиною першою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Додаткова угода від 30.07.2008 р. до договору про іпотечний кредит від 24.04.2008 року є невід'ємною частиною договору, передбачає погоджену сторонами зміну умов основного зобов'язання та не може вважатись окремим кредитним договором.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

На час укладення договору та додаткової угоди до нього Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Пунктом 7.5 додаткової угоди, підпис на якій не оспорюється відповідачем, підтверджується, що позичальнику надана інформація щодо детального опису загальної вартості кредиту, що вказаний у додатку № 1 до цього договору.

Умови додаткової угоди, зокрема п. п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.5 не містять положень про додаткові витрати споживача зі змінними величинами, які він зобов'язаний сплатити на користь банку, отже такі умови не є несправедливими.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Підписавши оспорювану додаткову угоду, сторони погодили всі умови кредитних зобов'язань, ОСОБА_4 не заявляв додаткових умов щодо спірного правочину та в подальшому його виконував.

З урахуванням того, що спірні додаткові угоди підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним, у додатку до угоди та графіку погашення кредиту, які підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що будь-яких порушень умов договору зі сторони банку не встановлено, а тому відсутні правові підстави для розірвання додаткової угоди № 1 до договору про іпотечний кредит. Враховуючи заяву ОСОБА_4 щодо зміни валюти кредитування, а також те, що зі змісту тексту додаткової угоди убачається, що залишок по кредиту був переведений з гривні у долари США, тому покликання ОСОБА_4 на те, що він не отримував кредит у доларах США є безпідставним, оскільки останній особисто подав заяву про зміну умов кредитування та погодився на таку зміну.

Позивач надав в суд розрахунок заборгованості за договором, який складається з суми заборгованості за кредитом, заборгованості по відсоткам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, а також штрафу у фіксованій частині та процентній складовій. Також в матеріалах справи наявні виписки по рахунках (а.с. 5, 6-10, 11, 173-181, 182-184, 185-208, том 1).

Відповідач не спростував розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 12851,06 доларів США, що по курсу НБУ 26,07 на день подачі позовної заяви становить 364070,53 гривень (триста тридцять п'ять тисяч двадцять сім гривень 13 копійок) та яка складається з 11244,79 доларів США заборгованості за кредитом, 1606,27 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, а також 14567,39 грн. (чотирнадцять тисяч п'ятсот шістдесят сім гривень 39 копійок) пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором.

Що стосується штрафу, заборгованість за яким зазначена у розрахунку банку у фіксованій частині та у процентній частині, то у цій частині позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, зокрема, строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити у стягненні комісії, оскільки з розрахунку не вбачається, що слугувало підставою для її нарахування.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновків про відмову в задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову, а тому рішення суду через невідповідність висновків суду обставинам справи та нормам матеріального права підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. А тому стягненню з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 5243,59 грн. судового збору за подачу позовної заяви та 6421,61 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року в даній справі скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 12851,06 доларів США, що по курсу НБУ 26,07 на день подачі позовної заяви становить 364070,53 гривень (триста тридцять п'ять тисяч двадцять сім гривень 13 копійок) та яка складається з 11244,79 доларів США заборгованості за кредитом, 1606,27 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, а також 14567,39 грн. (чотирнадцять тисяч п'ятсот шістдесят сім гривень 39 копійок) пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 5243,59 грн. судового збору за подачу позовної заяви та 6421,61 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

В решті позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 30 січня 2018 року.