Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження:22-/796/533/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Гайдаєнка Тараса Віталійовича - представника Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

10 липня 2017 року позивач ОСОБА_5 в особі свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення за період з 01.12.2016 по 10.07.2017 в розмірі 58 457,04 грн., зазначивши правову підставу ст. 236 КЗпП України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2016 залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31.05.2017, ОСОБА_5 поновлено на посаді начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізиця) з 09.09.2014, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2014 по 29.11.2016 в розмірі 87 375,75 грн., моральну шкоду в сумі 4 000 грн. Станом на момент звернення до суду з даним позовом, рішення суду від 29.11.2016 не виконано, позивача на роботі не поновлено.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2016 по 10.07.2017 в сумі 58 457,04 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1600 грн.

Не погодившись із рішенням суду Гайдаєнко Т. В. - представник Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність його нормам матеріального права та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. З приводу цього зазначали, що вони не є правонаступниками Державної адміністрація залізничного транспорту України, а тому не є належними відповідачами. Відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи - попередника з Єдиного державного реєстру. Державна адміністрація залізничного транспорту України залишається юридичною особою і як юридична особа не припинилася. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. З Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-УИІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_5 та стягуючи з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2016 по 10.07.2017 в сумі 58 457,04 грн. та 1600 грн. на користь держави суд першої інстанції виходив з доведеності цих позовних вимог.

Проте, погодитись з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; суд недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважав встановленими при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 з 13 листопада 2006 року був прийнятий на роботу на посаду провідного інженера відділу обладнання управління матеріально-технічних ресурсів Головного управління матеріально - технічних ресурсів та координації закупівель Державної адміністрації залізничного транспорту України. Наказом від 16 листопада 2011 року переведений на посаду начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів.

Наказом №3405/ос від 09 вересня 2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Не погодившись із звільненням ОСОБА_5 був поданий позов у суд про поновлення на роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 було відмовлено. ОСОБА_5 зазначене рішення оскаржив у апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_5 була задоволена, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено, поновлено ОСОБА_5 на роботі, стягнуто на його користь з відповідача Державної адміністрації залізничного транспорту України 109 699,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 4000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

06.01.2016 представник позивача - адвокат ОСОБА_6 подав до Святошинського районного суду м. Києва заяву про видачу виконавчих листів про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди і 15.01.2016 виконавчі листи отримав на руки.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення суду позивач пред'явив виконавчий лист про стягнення середнього заробітку за час вимушений прогул у розмірі 109699,70 грн. та моральної шкоди 4000грн.

Постановою ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві від 22.02.2016 про закінчення виконавчого провадження рішення суду було виконано та стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_5 113 699,70 грн., а виконавчий лист з відміткою про виконання залучений до матеріалів справи.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно.

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина 5 статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 999 року № 74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Аналізуючи норми законодавчих актів, дії позивача після ухвалення рішення суду від 30 листопада 2015 року, яким задоволено було його позов про поновлення на роботі (виконавчі листи отримані на руки представником позивача), а також примусовий порядок виконання рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (рішення виконано 22.02.2016) слідує, що для поновлення на роботі має бути волевиявлення особи, яка була поновлена на роботі, а такої волі позивач не висловив, на роботу взагалі не з'явився, чекав видачі наказу відповідача у добровільному порядку та не діяв у спосіб визначений законодавцем щодо виконання рішення суду.

В подальшому на рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року було подано касаційну скаргу Державною адміністрацією залізничного транспорту України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року поновлено ОСОБА_5 на посаді начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України з 09 вересня 2014 року.

Стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_5 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10 вересня 2014 року по 29 листопада 2016 року у розмірі 80375,75 грн. та моральну шкоду 4000 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягало негайному виконанню.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року виправлено описку в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року із зазначенням суми стягнення середнього заробітку з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_5 замість 80375,75 грн. суму 87375,75 грн.

Із матеріалів цивільної справи №22-ц/796/11170/2016 про поновлення на роботі позивача вбачається, що при розгляді справи в апеляційній інстанції 29 листопада 2016 року довіреність (дата 25.11.2016 №6) для участі у справі видавалась Державною адміністрацією залізничного транспорту України в особі голови комісії з реорганізації, який діє на підставі Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженого постановою КМУ від 29.02.1996 №22, наказу Міністерства інфраструктури України від 14.06.2016 №212 «Про голову комісії з реорганізації Державної адміністрації залізничного транспорту України».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

03.07.2017 представник позивача ОСОБА_6 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про видачу виконавчого листа щодо поновлення на роботі ОСОБА_5, а 10 липня 2017 року його отримав. Виконавчий лист знаходиться на руках позивача і цей факт в судовому засіданні не був спростований, до виконання не пред'явлено.

Того ж, 10 липня 2017 року позивач ОСОБА_5 в особі свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення за період з 01.11.2016 по 10.07.2017 в розмірі 58 457,04 грн., посилаючись на те, що відповідач зобов'язаний був у добровільному порядку виконати рішення суду щодо поновлення його на роботі, а оскільки цього не зробив, то у відповідності до вимог ст. 236 КЗпП України зобов'язаний йому сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Пред'являючи позов до суду позивач зазначав, як належним, на його думку, відповідачем у справі є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», а не Державна адміністрація залізничного транспорту України, куди він був поновлений на роботі рішенням суду, оскільки остання припинила свою діяльність, а правонаступником є ПАТ «Українська залізниця». А представник позивача при цьому посилався на рішення інших судів щодо встановлених фактів.

Проте, погодитися з такими доводами позивача не можна дивлячись на таке.

25 червня 2014 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №200 « Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», із відповідними змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №604 від 12.11.2014, №371 від 04.06.2015, №550 від 05.08.2015.

Згідно додатків №1,2,3 до постанови КМУ №200 від 25.06.2014 перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» становить 61 підприємство. Утворення ПАБ «Українська залізниця» проводиться на підставі додатків переліків підприємств реорганізацією шляхом злиття.

Згідно витягу із Єдиного державного реєстру організацій і установ станом на січень 2018 року Державна адміністрація залізничного транспорту України знаходиться в стані припинення, але дата і номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи, підстава для його внесення відсутня. Тобто, зазначене підприємство знаходиться в стадії ліквідації, де працює ліквідаційна комісія.

А тому, відповідач ПАБ «Українська залізниця» не може бути належним відповідачем у справі, незважаючи на те, що згідно свого Статуту ПАБ «Українська залізниця», товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Але існує певний порядок припинення юридичних осіб, який повинен бути дотриманий та завершений у відповідності до вимог чинного законодавства.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 376. 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Гайдаєнка Тараса Віталійовича - представника Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: