Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа №537/3079/16-ц

провадження №61-305св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2016 року в складі суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Омельченко Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справа, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 2 лютого 2016 року колишній чоловік ОСОБА_5, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, пошкодив вхідні двері належної їй квартири АДРЕСА_1, унаслідок чого ОСОБА_4 була змушена здійснити їх заміну за власний рахунок.

По факту дрібного хуліганства співробітниками поліції складено протоколи про адміністративні правопорушення від 16 лютого 2016 року, якими ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності.

З урахуванням цього, просила суд стягнути зі ОСОБА_5 на свою користь 6 850,00 грн. у відшкодування майнової шкоди та 20 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 серпня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6 850,00 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 826,80 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у справі встановлено та відповідач не заперечує факт пошкодження ним майна й завдання цими діями позивачці майнової й моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2016 року змінено рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 серпня 2016 року.

Зменшено розмір сум, стягнутих зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, у відшкодування ним майнової шкоди - з 6 850,00 грн. до 2 000,00 грн., у відшкодування моральної шкоди - з 10 000,00 грн. до 2 000,00 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду у частині зміни розміру відшкодування майнової шкоди мотивоване тим, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження розміру завдання їй такої шкоди та тієї обставини, що відповідач визнав позовну вимогу про відшкодування майнової шкоди у межах суми 2 000,00 грн. Змінюючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку, що саме такий розмір відшкодування відповідає засадам розумності та справедливості.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував обґрунтованого розміру завданої позивачці шкоди, не дослідив наявні у справі докази та не урахував роз'яснень, викладених у Постановах Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відзиву на касаційну скаргу від іншого учасника справи до суду касаційної інстанції не надходило.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 жовтня 2015 року.

ОСОБА_5 2 лютого 2016 року протиправно з використанням кувалди навмисно пошкодив вхідні двері квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП.

З урахуванням викладеного, обставина заподіяння шкоди є встановленою, вина відповідача доведена та ОСОБА_5 не спростовується.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. Збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави для відповідальності за заподіяння майнової шкоди встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, відшкодуванню підлягає вартість знищених та пошкоджених матеріальних цінностей.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача відшкодування витрат по заміні пошкоджених вхідних дверей квартири та відшкодування моральної шкоди.

На підтвердження завдання шкоди майну ОСОБА_4 надала товарний чек №0802/16 від 8 лютого 2016 року на придбання нових дверей у сумі 6 850,00 грн.

Відповідач доказів на спростування розміру шкоди не надав.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статті 212 ЦПК України (в редакції, яка була чинною на момент ухвалення рішення апеляційного суду) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У силу статті 60 ЦПК України 2004 року кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, у порушення зазначених норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд переоцінив докази, надані суду першої інстанції, без витребування нових, та не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин.

Висновок апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2 000,00 грн. у відшкодування майнової шкоди, оскільки така сума визнана відповідачем, не ґрунтується на законі, не підтверджено доказами та є припущенням.

Установивши, що пошкодження дверей сталося з вини ОСОБА_5, чим ОСОБА_4 була завдана матеріальна та моральна шкода, суд першої інстанції, керуючись статтями 22, 23, 1166 та 1167 ЦК України, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача майнової та моральної шкоди, оскільки позивачкою доведено завдання їй шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував конкретні обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

При вирішенні спору судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи й скасоване апеляційним судом помилково.

Пунктом 4 частини першої статті 409 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції − залишенню в силі.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2016 року скасувати.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 серпня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:В. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик