Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 526/2101/15-ц

провадження № 61-3090св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі :

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - комунальне підприємство «Гадяч-житло»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області, у складі головуючого судді Прокоп'євої Ю. Б., від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Лобова О. А., Акопян В. І., від 20 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 подав позовну заяву до ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Гадяч-житло» (далі - КП «Гадяч-житло»), про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що позивач та ОСОБА_3 (колишня дружина) є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у розмірі 1/3 та 2/3 частини відповідно. Відповідач після розірвання шлюбу своєю поведінкою перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися належним йому житлом, влаштовує сварки, провокує бійки та звернення до правоохоронних органів, змінює замки. Оскільки у добровільному порядку вирішити питання щодо використання квартири не вдається, останній був вимушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просив суд зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Визначити порядок користування квартирою виділивши йому у користування кімнату площею 12,2 кв. м., що в технічному паспорті позначена під № 7 та лоджію площею 1,5 кв. м., що в технічному паспорті позначена під № ІІ, а відповідачу виділити у користування житлову кімнату площею 15,8 кв.м., що в технічному паспорті позначена під № 2, балкон площею 0,7 кв.м., який у технічному паспорті позначено під № 1 та вбудовану шафу під № 3 площею 0,9 кв.м. У спільному користуванні залишити коридор № 1 площею 7,3 кв. м., кухню під № 5 площею 8,2 кв. м., туалет № 6 площею 1,1 кв. м., ванну кімнату під № 4 площею 3,2 кв м., а також зобов'язати КП «Гадяч-житло» укласти з ним та відповідачем, як співвласниками квартири окремі договори про надання послуг з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій (т. 1 а.с. 2-4).

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просила ухвалити рішення про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частину спірної квартири. Присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/3 частку квартири та визнати за ОСОБА_3 право власності на цю 1/3 частку квартири.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони є співвласниками вищевказаної квартири, при цьому частка ОСОБА_2 у квартирі є незначною, так як становить 1/3 частку, що дорівнює 9,3 кв.м. житлової площі, однак кімнати таких розмірів у квартирі немає, переобладнати її з виділенням частини квартири в натурі неможливо, а спільно проживати та користуватися квартирою вони не можуть, оскільки існують неприязні стосунки. Відповідач протягом останніх шести місяців у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує. Посилаючись на те, що частка відповідача за зустрічним позовом незначна і неможливо її виділити в натурі, спільно користуватися квартирою неможливо, розділити її також неможливо, а таке припинення права на частку не завдає ОСОБА_2 істотної шкоди, позивач просила задовольнити зустрічні позовні вимоги (а.с. 39-41 т. 1).

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 (а.с. 91-92 т. 1).

31 травня 2016 року рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Визначено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: ОСОБА_2 виділено в індивідуальне користування частину приміщень квартири площею 13,7 кв. м., в тому числі кімнату «7» - площею 12,20 кв. м.., лоджію - площею 1,50 кв. м., а ОСОБА_3 виділено в індивідуальне користування частину приміщень квартири площею 17,4 кв. м., в тому числі: кімнату «2» площею 15,80 кв. м., вбудовану шафу «3» площею 0,90 кв. м., лоджію - площею 0,70 кв. м. У спільному користуванні співвласників залишено частину приміщень квартири площею 19,8 кв. м., в тому числі: коридор «1» площею 7,30 кв. м., ванну кімнату «4» площею 3,20 кв. м., кухню «5» площею 8,20 кв. м., вбиральню «6» площею 1,01 кв. м. У задоволені решти первісних позовних вимог - відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про припинення права на частку у квартирі відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю правових підстав для часткового задоволення первісних позовних вимог, виходячи із положень статей 321, 391 ЦК України. Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги, місцевий суд вказав про те, що припинення права на частку у спільному майні, яке є єдиним житлом ОСОБА_2, завдасть істотної шкоди інтересам останнього.

20 липня 2016 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права та враховано правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року.

17 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

28 лютого 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - КП «Гадяч-житло», про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити, а зустрічні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що районний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення первісних. Судами не було враховано, що ОСОБА_2 належить 1/3 частки іншої квартири, а тому припинення права останнього на частку у спільному майні не завдасть йому істотної шкоди. ОСОБА_2 вчиняє сварки та неналежним чином утримує квартиру. Встановлений судом порядок користування квартирою є несправедливим.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що сторони у справі під час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2012 року, зареєстрованого під № 893, придбали у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7).

За даним договором ОСОБА_2 став власником 1/3 частини даної квартири, а ОСОБА_4 - власником 2/3 частини квартири.

08 жовтня 2014 року шлюб між сторонами у справі було розірвано.

З технічного паспорту на спірну квартиру вбачається, що квартира складається з двох кімнат житловою площею 28,0 кв. м. (кімната № 2 площею 15,8 кв. м. та кімната № 7 площею 12,2 кв. м.), коридору під № 1 площею 7,3 кв. м., вбудованої шафи під № 3 площею 0,9 кв. м., ванної кімнати під № 4 площею 3,2 кв. м., кухні під № 5 площею 8,2 кв. м., вбиральні під № 6 площею 1,1 кв. м., балкона під № 1 площею 0,7 кв. м. та лоджії під № ІІ площею 1,5 кв. м. Загальна площа квартири становить 50,9 кв. м.

Також встановлено, що між сторонами у справі виникають конфлікти з приводу користування спірним житлом.

Відповідно до висновку від 21 квітня 2016 року, наданого судовим експертом ОСОБА_5, пропонується наступний порядок користування спірною квартирою: залишити в спільному користуванні співвласників частину приміщень вищевказаної квартири площею 19,8 кв. м., у тому числі: коридор «1» площею 7,30 кв. м., ванну кімнату «4» площею 3,20 кв. м., кухню «5» площею 8,20 кв. м., вбиральню «6» площею 1,01 кв. м. ОСОБА_3 пропонується виділити (на плані червоного кольору) в індивідуальне користування частину приміщень квартири площею 17,4 кв. м., в тому числі кімнату «2» площею 15,8 кв. м., вбудовану шафу «3» площею 0,90 кв. м., лоджію площею 0,70 кв. м. Всього ОСОБА_3 пропонується виділити приміщення площею 28,48 кв. м., що на 5,45 кв. м. менше ніж припадає на її ідеальну частку. ОСОБА_2 пропонується виділити (на плані синього кольору) в індивідуальне користування частину приміщень квартири площею 13,70 кв. м., у тому числі кімнату «7» площею 12,20 кв. м., лоджію площею 1,50 кв. м., а всього ОСОБА_2 пропонується виділити приміщення площею 22,42 кв. м., що на 5,45 кв. м. більше, ніж припадає на його ідеальну частку.

Висновок судово-технічної експертизи № 1 від 10 лютого 2016 року, складений судовим експертом ОСОБА_6, визнано неналежним та недопустимим доказом у розумінні статей 58-59 ЦПК України, оскільки такий складений без дотримання методичних рекомендацій «Організації проведення судових будівельно-технічних експертиз по цивільних справах»» та Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна зареєстрованого в МЮ України 06 липня 2007 року за № 774/14041.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі, керувався тим, що запропонований експертним висновком варіант найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників і що встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників.

Також районним судом було прийнято до уваги правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, відповідно до якої право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною, і саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд першої інстанції, врахувавши, що між сторонами мали місце непорозуміння та сварки, в тому числі і щодо користування спірною квартирою, сторони не погодили в добровільному порядку порядок користування спірною квартирою, ОСОБА_3 чинила перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою, дійшов вірного висновку про те, що порушене право останнього підлягає захисту у судовому порядку.

Установивши у справі, яка переглядається, що хоча ОСОБА_2 дійсно належить 1/3 частки іншої квартири у м. Гадяч, однак враховуючи, що зазначена частка не є окремими об'єктом нерухомості, а припинення права на частку у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 - завдасть йому істотної шкоди, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Врахувавши вищевказані обставини, суд першої інстанції правомірно виділив у користування сторонам спору приміщення, максимально адекватні розміру їх часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, обґрунтовано виходив з того, що встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників та вірно вказав про можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток, виділених в користування, ідеальним часткам у праві власності, у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність при вирішенні судом питання про визначення порядку користування двокімнатною квартирою.

Судове рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіБ. І. Гулько

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта