Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 639/1647/14-ц

провадження № 61-460 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-товариство з обмеженою відповідальністю «Відродження»,

Встановив:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» (далі - ТОВ «Відродження») про стягнення заборгованості та середнього заробітку за час затримки проведення виплат заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 листопада 2013 року по 24 січня 2014 року ОСОБА_3 перебував з ТОВ «Відродження» у трудових відносинах, працював на посаді виконавчого директора в керівному управлінні виробничого департаменту ТОВ «Відродження». 24 січня 2014 року ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законі про працю України (надалі - КЗпП України), за угодою сторін.

Позивач вважає, що відповідач не нарахував та не виплатив йому при звільненні усіх належних до виплати сум, зокрема, у порушення вимог частини другої статті 2 Закону України «Про оплату праці», статей 72, 73, частини першої статті 107 КЗпП України, відповідачем не нарахована та не виплачена позивачеві винагорода за працю понад установлені норми в святкові та вихідні дні 04, 05, 07, 11, 12 січня 2014 року в розмірі 6 134 грн 60 коп., з урахуванням середнього заробітку ОСОБА_3 за один день в розмірі 613 грн 46 коп.; та у порушення вимог статті 72 КЗпП України, відповідачем проведена оплата заробітної плати позивачеві за період роботи у вихідні дні на підприємстві 03, 06, 08, 09, 10 січня 2014 року в одинарному, а не подвійному розмірі, як це передбачено наведеною вище нормою права, і тому ОСОБА_3 вважає, що відповідач повинен йому доплатити заробітну плату за вказані робочі дні в загальному розмірі 3 067 грн 30 коп.

Невиплата у день звільнення належних ОСОБА_3 сум відбулася з вини відповідача, а тому позивач вважає, що на ТОВ «Відродження» має бути покладений обов'язок по виплаті йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку як це передбачено нормами частини першої статті 117 КЗпП України.

На підставі викладеного, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд: стягнути з ТОВ «Відродження» на його користь: 6 134 грн 60 коп. заборгованості з виплати заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні за період чергувань 04, 05, 07, 11, 12 січня 2014 року; 3 067 грн 30 коп. заборгованості з виплати заробітної плати (доплата) за період роботи, у встановлені розпорядженням директора ТОВ «Відродження» вихідні дні на підприємстві, 03, 06, 08, 09, 10 січня 2014 року; 144 163 грн 10 коп. середнього заробітку за час затримки проведення виплат заробітної плати за 235 дні, починаючи з 24 січня і по 15 вересня 2014 року, з урахуванням середньоденного заробітку позивача в розмірі 613 грн 46 коп. Крім того, ОСОБА_3 просив суд покласти на відповідача обов'язок по сплаті судового збору за розгляд судом справи, а також забезпечити докази на підтвердження вимог позову шляхом їх витребування у відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у день звільнення ОСОБА_3 з ним було проведено повний розрахунок за відпрацьовані дні у січні 2014 року і протилежного позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів чи непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У касаційній скарзі, поданій 02 вересня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2016 року і передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов передчасних висновків про законність та обґрунтованість рішення районного суду про відмову в позові.

На думку позивача, суд першої інстанції при розгляді справи дійшов помилкових висновків про недоведеність позивачем правомірності його виходу на роботу та працю в святкові та вихідні дні 04, 05, 07, 11, 12 січня 2014 року, як наслідок, суд дійшов помилкових висновків про безпідставність позову в частині стягнення винагороди за працю понад установлені норми в святкові та вихідні дні в розмірі 6 134 грн 60 коп.

Зокрема, судом помилково застосовано при вирішені спору в цій частині Постанову Секретаріату ВЦРПС від 02 квітня 1954 року № 233 «Про чергування на підприємствах і в установах», лист Міністерства праці та соціальної політики України від 02 квітня 2010 року № 89/13/116-10, у той час, коли спірні правовідносини врегульовані нормами статей 2, 22 Закону України «Про оплату праці» та статтями 71, 72, 107 КЗпП України. ОСОБА_3 зазначає, що його праця у вказані вихідні та святкові дні мала місце і оплата такої праці гарантована статтею 43 Конституції України.

ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи також дійшов помилкових висновків про недоведеність позивачем того, що 03, 06, 08, 09, 10 січня 2014 року були офіційно та у спосіб, передбачений Законом, визначені вихідними днями на підприємстві, що підтверджується Розпорядженням № 17 директора ТОВ «Відродження» від 25 грудня 2013 року. Як наслідок, ОСОБА_3 вказує на помилковість висновків суду про першої інстанції про відсутність підстав для оплати його праці у ці дні в подвійному розмірі за правилами статті 12 Закону України «Про оплату праці», статей 72, 107 КЗпП України, а також висновків про безпідставність позову в частині вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати в розмірі 3 067 грн 30 коп.

Касаційна скарга містить посилання ОСОБА_3 на безпідставність висновків суду першої інстанції про відмову в позові в частині похідної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку з підстав, передбачених частиною першою статті 117 КЗпП України.

ОСОБА_3 вважає, що порушення, зазначені у частинах першій і другій статті 338 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), в редакції, чинній станом на момент подачі касаційної скарги, допущені тільки апеляційним судом, який не виправив недоліків, допущених судом першої інстанції, а тому ухвала апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2016 року підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подав до касаційного суду доповнення до його касаційної скарги, яке повернуто ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року. Тож, доводи доповнення до касаційної скарги ОСОБА_3, при розгляді справи Верховним Судом до уваги не приймаються.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому 19 грудня 2016 року, ТОВ «Відродження» зазначає про безпідставність касаційної скарги з огляду на належне встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи, вірне застосування норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, ухвалення законних і обґрунтованих судових рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

26 грудня 2017 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду хвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 67 КЗпП України, при п'ятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні - один вихідний день. частина друга цієї статті визначає, що загальним вихідним днем є неділя. Другий вихідний день при п'ятиденному робочому тижні, якщо він не визначений законодавством, визначається графіком роботи підприємства, установи, організації, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації, і, як правило, має надаватися підряд з загальним вихідним днем.

Згідно з частиною п'ятою цієї ж статті власник або уповноважений ним орган у разі застосування рекомендації Кабінету Міністрів України не пізніше ніж за два місяці видає наказ (розпорядження) про перенесення вихідних та робочих днів на підприємстві, в установі або організації, погоджений з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Частиною першою статті 71 КЗпП України заборонена робота у вихідні дні. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті. Частина третя цієї статті визначає, що залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до статті 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 73 КЗпП України, зокрема, встановлено такі святкові дні: 7 січня - Різдво Христове. У дні, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допускаються роботи, припинення яких неможливе через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення. У ці дні допускаються роботи із залученням працівників у випадках та в порядку, передбачених статтею 71 цього Кодексу (частина третя). Робота у зазначені дні компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу (частина четверта).

Відповідно до статті 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Частина перша статті 1 Закон України «Про оплату праці» встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини другої статті 2 Закон України «Про оплату праці» Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Частина друга статті 30 Закон України «Про оплату праці» встановлює обов'язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Статтею 34 Закон України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України суд в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права лише з урахуванням позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Відродження» на його користь 6 134 грн 60 коп. заборгованості з виплати заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні за період чергувань 04, 05, 07, 11, 12 січня 2014 року ґрунтуються на виготовленому самим позивачем розпорядженні без номера і дати про призначення відповідальних чергових по підприємству ТОВ «Відродження» на період з 01 січня 2014 року по 12 січня 2014 року (а. с. 14, 15, т. 1), яким позивач призначив себе черговим на період з 02 січня 2014 року по 06 січня 2014 року та з 11 січня 2014 року по 12 січня 2014 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановив, що вказане вище «розпорядження про чергування», складене ОСОБА_3, не є неналежним організаційно-розпорядчим документом підприємства та не може спричиняти будь-які правові наслідки по виконанню трудових обов'язків для кола визначених осіб, в тому числі для позивача. Інших належних та допустимих доказів про виконання позивачем трудових обов'язків на підприємстві 04, 05, 07, 11, 12 січня 2014 року позивачем не надано.

Директор ТОВ «Відродження» (як уповноважений власником орган) наказу (розпорядження) щодо залучення позивача до чергувань в період з 01 січня 2014 року по 12 січня 2014 року не видавав.

Таким чином суди дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність підстав позову про стягнення 6 134 грн 60 коп. і відповідні посилання касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Відродження» на користь ОСОБА_3 3 067 грн 30 коп. заборгованості з виплати заробітної плати (доплати) за період роботи у вихідні дні ґрунтуються на твердженні про те, що розпорядженням № 17 директора ТОВ «Відродження» від 25 грудня 2013 року встановлені вихідні дні на підприємстві - 03, 06, 08, 09, 10 січня 2014 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановив, що посилання позивача в якості підстав своїх позовних вимог на розпорядження № 17 від 25 грудня 2013 року, як на розпорядчий документ щодо одночасного встановлення вихідних (святкових) днів у ТОВ «Відродження» та залучення позивача до роботи у ці встановлені вихідні (святкові) дні - не має під собою законних підстав.

З розпорядження № 17 від 25 грудня 2013 року, вбачається що дане розпорядженням видане з метою організації роботи керівного та інженерно-технічного складу виробничого комплексу на період зупинки процесу закупки та відповідно переробки сировини в період новорічних та різдвяних свят. Більше того, керівному складу рекомендується організувати свої вихідні (в період між державними святковими днями) шляхом використання відповідних відпусток.

Розпорядженням № 17 від 25 грудня 2013 року на позивача було покладено лише організацію відповідного графіку роботи керівного та інженерно-технічного складу на період зупинки процесу закупки та, відповідно, переробки сировини в період новорічних та різдвяних свят (підтверджується самим позивачем у позовній заяві), а не видання розпорядження щодо затвердження графіку чергування.

З огляду на встановлені законодавством вимоги щодо порядку визначення вихідних (святкових) днів на підприємстві та/або залучення працівників до роботи у вихідні (святкові) дні та відповідного оформлення даного процесу, розпорядження № 17 від 25 грудня 2013 року не є розпорядчим документом подібного характеру. Фактично дія такого розпорядження стосується лише виробничого комплексу товариства, воно не є розпорядчим документом щодо одночасного встановлення вихідних святкових днів та відповідно залучення позивача до роботи у ці встановлені вихідні (святкові) дні до роботи.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність підстав позову про стягнення 3 067 грн 30 коп. і відповідні посилання касаційної скарги таких висновків судів не спростовують.

У зв'язку з наведеним вище, посилання касаційної скарги на порушення судами попередніх інстанцій приписів статей 116, 117 КЗпП України є безпідставними, оскільки позовні вимоги у цій частині є похідними від вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення,.

Враховуючи, що судове рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик