Справа № 143/566/18
05.11.2018 року Погребищенський районний суд Вінницької області
у складі: головуючого судді Бойка А. В.,
з участю секретаря Шуваріної В. А.,
відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1,
представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Погребище цивільну справу за первісним позовом адвоката ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, -
ОСОБА_4 звернулась до Погребищенського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житлом.
Позовними вимогами ОСОБА_4 є усунути їй перешкоди у здійсненні нею користування та розпорядження належним їй на праві власності житловим будинком по вул. Базарна, 4 м. Погребище Вінницької області шляхом визнання ОСОБА_1 особою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 є власницею житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 4 по вул. Базарній в м. Погребище Вінницької області. У період з 27.04.1980 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 05.04.2018 у справі № 143/267/18 вказаний шлюб розірвано.
За весь час проживання в шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали та зареєстровані у житловому будинку по вул. Базарна, 4 м. Погребище Вінницької області.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 в добровільному порядку відмовляється зніматись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чим створює позивачці перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні нерухомим майном, так як вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати за використання електричної енергії та побутового газу, не може отримати соціальних пільг.
Також вказувала, що ОСОБА_1 втратив статус члена її сім?ї, оскільки разом з нею не проживає та не веде спільного господарства з 2015 року.
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 10.05.2018 було відкрито провадження у даній справі.
01 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Погребищенського районного суду Вінницької області з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, в якому просив:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 4 по вул. Базарній в м. Погребище Вінницької області;
- поділити майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1, визнавши за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 4 по вул. Базарній в м. Погребище Вінницької області;
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 16.08.2018 зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження з первісною позовною заявою ОСОБА_4
Свої позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 мотивує тим, що житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 4 по вул. Базарній в м. Погребище Вінницької області був придбаний ОСОБА_4 в шлюбі за спільні кошти подружжя 07 березня 1986 року та право власності на даний будинок було оформлено та зареєстровано за ОСОБА_4, а тому вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4.
Також, ОСОБА_1 зазначає, що окрім вказаного житлового будинку за час шлюбу ним з ОСОБА_4 було набуто у власність:
А тому, дані земельні ділянки також вважав спільною сумісною власністю подружжя.
06 вересня 2018 року ОСОБА_1 надав суду заяву про уточнення позовних вимог, якою уточнив позовні вимоги за зустрічним позовом в частині житлового будинку, а саме просив:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 7/10 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 4 по вул. Базарній в м. Погребище Вінницької області;
- поділити майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 7/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 4 по вул. Базарній в м. Погребище Вінницької області.
В судове засідання, призначене на 05.11.2018 на 10.00 год. позивачка ОСОБА_4 та її представники адвокати ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не прибули, хоча про дату та час вказаного судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи розписки про отримання судових повісток (а. с.138, 140).
Від ОСОБА_4 надійшла заява, якою вона просить відкласти розгляд справи на іншу дату, не зазначаючи при цьому жодним поважним причин та підстав для відкладення (а. с. 142).
Заслухавши думку представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та дослідивши матеріали справи суд вирішив проводити розгляд даної справи за відсутності позивача за первісним позовом та її представників, з огляду на наступне:
Дана справа перебуває в провадженні суду з травня 2018 року, тобто майже шість місяців. За цей час сторони мали достатньо часу для надання суду своїх доводів, доказів та заперечень в обґрунтування та заперечення позовних вимог.
ч. 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що: «Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.»
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України: «Суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.
Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.»
Тобто, загальний строк розгляду справи не може перевищувати 90 днів (три місяці).
В своїй заяві ОСОБА_4 жодним чином не обґрунтовує та не надає жодних доказів наявності поважних підстав для відкладення розгляду даної справи. Крім того, інтереси ОСОБА_4 в даній справі представляють два адвоката ОСОБА_3 та ОСОБА_7, які в судове засідання не зявились без жодних поважних причин та не повідомили суд про причини своєї неявки.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься позовна заява ОСОБА_4, в котрій висвітлена її позиція, так як і зважаючи на тривалість судового розгляду даної справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які не зявилися, за наявними у справі матеріалами.
31 жовтня 2018 року у даній справі було проведено підготовче судове засідання під час якого сторони підтвердили, що надали суду всі наявні в них докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а тому необхідності та підстав для відкладення розгляду справи у суду не має.
Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4 заперечили, позовні вимоги за зустрічним позовом з урахування уточнення підтримали та просили їх задовольнити.
Належним чином повідомлені відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявились про причини своєї неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 1, 3, 7 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливо розглянути справу за відсутності сторін, які не зявилися, належним чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши представника відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків.
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 27.04.1980 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 05.04.2018 року у справі № 143/267/18, яке набрало законної сили 08.05.2018 року, вказаний вище шлюб було розірвано (а. с. 39).
07.03.1986 року під час спільного проживання у шлюбі, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу було придбано - житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 4 по вул. Базарній в м. Погребище Вінницької області. Право власності на даний будинок було оформлено та зареєстровано за ОСОБА_4 (а. с. 11-15)
На момент придбання позивачкою вказаного житлового будинку, сімейні відносини регулювались чинним на той час Кодексом про шлюб та сім?ю (КпШС).
Згідно ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
ст. 23 КпШС було передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.
Відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Таким чином, в звязку із тим, що вказаний житловий будинок було придбано ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_1, то суд приходить до переконання, що дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1, та їх частки у даному майні є рівними. Доказів належності даного житлового будинку до особистої приватної власності одного з подружжя суду надано не було.
Крім житлового будинку, перебуваючи у шлюбі позивачкою було набуто у власність земельні ділянки, а саме:
Щодо віднесення вказаного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя суд виходив з наступного:
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.
ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Ст. 57 діючого СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Тобто, приватизоване житло, або земельна ділянка не підлягають поділу між подружжям, навіть якщо це майно і набуте за час шлюбу. Однак, приватизоване нерухоме майно набуло статусу особистої приватної власності дружини або чоловіка тільки з 13 червня 2012 року. Це стало можливим завдяки Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності саме 13 червня 2012 року.
Таким чином, положення п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України про те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельні ділянки, набуті нею, ним під час шлюбу внаслідок їх приватизації, набрало законної сили 13 червня 2012 року.
Оскільки спірні земельні ділянки набуті ОСОБА_4 у власність до 13 червня 2012 року, а саме 19.11.2009 на підставі рішення 25 сесії 5 скаликання Погребищенської міської ради від 25.02.2009, то положення пункту 4 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України на дані правовідносини не поширюються. Зазначені обставини однозначно вказують на те, що земельні ділянки, набуті одним із подружжя за час шлюбу, але у порядку приватизації до 13 червня 2012 року, підлягають поділу на загальних підставах.
Така позиція узгоджується із положенням статті 58 Конституції України, яка визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок та земельні ділянки, що є предметом спору у даній справі, набуті ОСОБА_4 у період шлюбу за спільні кошти подружжя та за результатами спільної праці та є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4.
Щодо позовних вимог ОСОБА_4, то в даному випадку суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки:
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 27.04.1980 до квітня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу позивачкою було набуто вказане вище нерухоме майно, а отже відповідно до ст. 22 КпШС та ст.60 СК України, дане нерухоме майно має статус спільної сумісної власності подружжя.
У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, але зважаючи на те, що доказів належності спірного житлового будинку на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивачка суду не надала, відсутні підстави для визнання ОСОБА_1, в порядку ч. 2 ст.405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою Вінницька область, м. Погребище, вул. Базарна, 4, в зв'язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні первісного позову відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житлом відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Поділити майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1, визнавши за ОСОБА_1 право власності на:
-7/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами №4 по вул. Базарна в м. Погребище Вінницької області;
Судові витрати залишити за сторонами.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 06.11.2018.
Суддя