Справа № 524/2655/17
Провадження №2/524/109/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., за участі позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, державного реєстратора речових прав приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування частини житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, у якому просила визнати удаваним договір дарування 1/2 частини житлового будинку № 9-А з господарськими будівлями по вул. Рудниковій в м. Кременчуці Полтавської області від 24 березня 2017 року, що було посвідчено нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та стягнути судові витрати.

Вказувала, що вона є власником ? частини цього житлового будинку. Інша 1/2 частина будинку належала її рідному брату відповідачу ОСОБА_6, котрий подарував її на підставі укладеного 24 березня 2017 року договору дарування з ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5

Позивач вважає, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4, укладаючи між собою договір дарування частини житлового будинку, фактично приховали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу частини житлового будинку, який вони насправді вчинили, внаслідок чого були порушені її права як співвласника будинку, який має переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності.

Ухвалою суду від 04 травня 2017 було залучено до участі по справі співвідповідачами: ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5, котрий здійснив державну реєстрацію права власності спірної частини житлового будинку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 пояснила, що пропонувала продати належну йому частину будинку, але у борг, оскільки не мала коштів. Крім того, позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7, незважаючи на розяснення суду, відмовилися від уточнення позову щодо збільшення позовних вимог про визнання договору дарування, який позивач просила визнати удаваним, відповідним договором купівлі-продажу із застосуванням наслідків щодо переведення прав покупця.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 з позовом не погодилися, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Посилалися, що дарування спірної частини житлового будинку відбулося на безоплатній стороні, вартість якої у договорі дарування між ними була визначена за взаємною згодою.

Відповідач - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5 у судове засідання не прибув з невідомих суду причин, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляв.

Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників сторін, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 є рідними сестрою та братом, батьками яких були ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Після смерті 25 серпня 2004 року ОСОБА_10 спадкове майно, яке складалося з житлового будинку № 9-А з господарськими будівлями по вул. Рудниковій в місті Кременчуці Полтавської області, було прийнято позивачем ОСОБА_1, відповідачем ОСОБА_6 та їх матірю ОСОБА_9, зокрема: - позивач ОСОБА_1 стала власником 1/3 частини вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 травня 2005 року нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори; - відповідач ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на 2/3 частини будинку в рівних частинах кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 17 травня 2005 року нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори.

18 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_11 було видано позивачеві ОСОБА_1 та відповідачеві ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку у спадщині, відкритої після смерті 22 січня 2016 року ОСОБА_9, яка складалася з 1/3 частини згаданого житлового будинку, тобто кожному із спадкоємців було видано свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину будинку.

Отже, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 після прийняття спадщин, відкритих після смерті їх батьків, одержали у спільну часткову власність житловий будинок № 9-А з господарськими будівлями по вул. Рудниковій в місті Кременчуці Полтавської області по 1/2 частині за кожним.

Поділ будинку між вказаними особами в натурі не здійснювався. Фактично позивач ОСОБА_1 користувалася частиною будинку, в якій проживала зі своєю сімєю. Відповідач ОСОБА_6 не проживав в іншій частині будинку.

24 березня 2017 року відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 781, за яким ОСОБА_6, як дарувальник, подарував, а ОСОБА_4, як обдарований, прийняв в дар 1/2 частину житлового будинку № 9-А з господарськими будівлями по вул. Рудниковій в місті Кременчуці Полтавської області, належної дарувальнику, на безоплатній основі, з визначенням вартості дару в сумі 69500 грн., яка була визначена ФОП ОСОБА_12

Цього ж дня, приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 як державним реєстратором, було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності та здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину прийнятого в дар нерухомого майна.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Приписами ч. 1 ст. 718, ч. 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій сторона (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 вважає, що насправді між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було вчинено договір купівлі-продажу, а сторонами договору нотаріально посвідчено укладання договору дарування з метою приховування цього правочину. Отже, предметом спору є визнання удаваним договору дарування від 24 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року при розгляді справи за N 6-1026цс16.

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Як зазначено в узагальненні Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 р. спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Так, у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 посилалася на відсутність коштів у неї на здійснення оплати вартості належної її брату ОСОБА_2 частини житлового будинку. Крім того, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 пояснили в судовому засіданні, що мали бажання продати будинок в цілому, але не знайшли покупців.

Відповідач ОСОБА_4, свідки ОСОБА_13 підтвердили у судовому засіданні, що ОСОБА_6 є їх знайомим, частина будинку була подарована за взаємною згодою і прийнята у дар на безоплатній основі для покращення житлових умов ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_12, котра визначала вартість нерухомого майна з метою укладення договору дарування, пояснила, що будинок було оглянуто ззовні, а також в частині яка належала ОСОБА_6, використана технічна документація. При цьому, позивач ОСОБА_1 підтвердила, що доступ для проведення огляду ОСОБА_12 не надавала, лише надала спеціалісту ОСОБА_14

Свідок ОСОБА_15 пояснив у судовому засіданні, що ОСОБА_6 говорив про те, що будинок неможливо продати.

Визначення спеціалістом ОСОБА_14 ринкової вартості вказаного житлового будинку у 706220 грн., що було ОСОБА_14 підтверджено у судовому засіданні, не свідчить про удаваність спірного договору дарування.

З огляду наведеного, вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги пояснення сторін спірного договору дарування, котрі чітко вказали суду, що вони повністю усвідомлювали свої дії та вільно здійснювали волевиявлення, яке відповідало їх внутрішній волі, а отже відповідач ОСОБА_6 свідомо прийняв рішення подарувати належну йому частину будинку, у зв'язку з чим зовнішній прояв його волі проявився укладанням саме договору дарування між ним та ОСОБА_4

Крім цього, в судовому засіданні не знайшло підтвердження, що сторони договору дарування свідомо, з певною метою отримання користі, уклали договір, який не відповідав насправді встановленим між ними правовідносинам.

Також, на підтвердження факту укладання між сторонами договору купівлі-продажу позивачем не надано належних та допустимих доказів сплати обдарованим відповідачем ОСОБА_4 дарувальнику ОСОБА_2 певної грошової суми за отримане майно.

За таких обставин суд ставить під сумнів, що внутрішня воля сторін при укладенні даного правочину була направлена на укладання договору купівлі-продажу.

Під час розгляду справи не знайшов підтвердження факт та позивач не довела, що сторони спірного договору умисно оформили договір дарування, щоб приховати договір купівлі-продажу і такий зовнішній вияв правочину став наслідком навмисних дій його учасників, їх змови з метою одержання певної користі усіма або принаймні одним із них.

Враховуючи наведені і встановлені судом обставини, відсутністю зі сторони позивача та її представника належних і допустимих доказів на підтвердження позову, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Крім того, суд зазначає, що предметом даного спору є спір щодо удаваності договору дарування частини житлового будинку та не стосується спору між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_4 з приводу поділу будинку в натурі та стягнення грошової компенсації вартості залежно від часток у праві власності.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позов не підлягає задоволенню, а звідси сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідачів. Крім того, відповідачі не ставили жодні вимоги про стягнення будь-яких оплачених ними витрат з позивача.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 235 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_4, державного реєстратора речових прав приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування частини житлового будинку.

Повне рішення виготовлено 25 січня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: