Справа № 2-917/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді КІЗЮН Л.І.

при секретарі: Швидченко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 18 жовтня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Головного територіального управління юстиції у м. Києві на його користь моральну шкоду у розмірі 156 600 грн. 00 коп., завдану Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2014 р., було визнано протиправними дії УДВС ГУЮ в м. Києві щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП №40605467 від 12.11.2013 р. Визнано протиправною та скасовано постанову УДВС ГУЮ в м. Києві про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 40605467 від 12.11.2013 р. Але, як вказує позивач, примусове виконання виконавчого листа № 826/5820/13-а, виданого 26.09.2013 р. Окружним адміністративним судом м. Києва, до цього часу не виконано.

Таким чином, протиправні дії та бездіяльність УДВС Головного територіального управління юстиції в м. Києві щодо не відкриття виконавчого провадження по виконанню постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2013 р., про скасування рішення державного реєстратора Малишева М.С. щодо реєстрації права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1, невиконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2013 р., про скасування рішення державного реєстратора Малишева М.С., щодо реєстрації права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1, завдали позивачу моральної шкоди.

Так, позивач вказує, що він зазнав значних душевних страждань, які виражені в тому, що його звичайний ритм життя змінився. Він змушений протягом тривалого часу стояти у чергах, у виконавчій службі, звертатися до адвокатів, витрачати свій час та нерви, з метою добитися скасування незаконних постанов державного виконавця, звертатися до суду, у порушенні його прав власника, оскільки він не міг розпорядитися та користуватися своїм майном, у душевних і моральних стражданнях від неможливості добитись справедливості та задоволення вимог, які присуджені судом. Протиправні дії та бездіяльність УДВС Головного територіального управління юстиції в м. Києві завдали йому душевних і моральних страждань, що виразилися у погіршенні стану здоров'я, погіршенні самопочуття.

Завданої моральну шкоду позивач оцінив в розмірі 156 600 грн. 00 коп.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив задовольнити в повному обсязі, та стягнути 156 600 грн. 00 коп., на його користь з державного бюджету за задану моральну шкоду Управлінням державної казначейської служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві через канцелярію суду надійшли письмові заперечення на позов, відповідно до яких представник просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.а.с. 53-56).

Від відповідачів Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві будь-яких письмових пояснень/заперечень щодо заявлених позовних вимог до суду не надійшло.

Вислухавши пояснення позивача, врахувавши його доводи та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2014 р., позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 40605467 від 12.11.2013 р.; визнано протиправною та скасовано постанову управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 40605467 від 12.11.2013 р.

На підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2014 р. встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2013 р. у справі № 826/5820/13-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного реєстратора Головного управління юстиції у м. Києві Малишева М.С. задоволено. Визнано протиправним рішення Державного реєстратора Головного управління юстиції у м. Києві Малишева М.С. щодо реєстрації права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1; скасовано рішення Державного реєстратора Головного управління юстиції у м. Києві Малишева М.С. щодо реєстрації права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1

За даною постановою, яка набрала законної сили 27.08.2013 р., позивачу 26.09.2013 р. видано виконавчий лист.

Постановою УДВС ГУЮ у м. Києві від 12.11.2013 р. ВП № 40605467 відмовлено у відкритті виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа № 826/5820/13-а, виданого 26.09.2013 р. Окружним адміністративним судом міста Києва, про визнання протиправним рішення Державного реєстратора Головного управління юстиції у м. Києві Малишева М.С. щодо реєстрації права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1; скасовано рішення Державного реєстратора Головного управління юстиції у м. Києві Малишева М.С. щодо реєстрації права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Позивач стверджує, що до цього часу УДВС не виконало рішення суду та не скасувало рішення державного реєстратора Малишева М.С. щодо реєстрації права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а відтак просить стягнути з державного бюджету моральну шкоду, завдану Управлінням державної казначейської служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, яку він оцінив в розмірі 156 600 грн. 00 коп.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року в справі №6-48цс13, при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР «Про державну виконавчу службу».

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом. У разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов'язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частина перша ст. 1174 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Факт неправомірності (незаконності) дій (бездіяльності) державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

Відтак, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2014 р. встановлено факт неправомірної діяльності державного виконавця.

Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

У п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Конституційним судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Позивачем заявлено позов про відшкодування коштів не до Держави Україна, а до державних органів про відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів на утримання цих органів, як безпосередніх відповідачів у справі, що суперечить закону.

Держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в розгляді справи представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 96 ЦК України, Головне управління Казначейства, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями та є окремим учасником цивільних відносин згідно ч. 1 ст. 2 ЦК України. Виконуючи свої повноваження, не порушувало жодної норми матеріального та процесуального права які б привели до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, належним відповідачем у даній справі є Держава Україна в особі відповідного органу державної виконавчої служби, що має статус юридичної особи, в якій працює державний виконавець, та в особі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України (в ред. до 15.12.2017 року, яка діяла на час звернення позивача до суду), суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Отже, суд може замінити неналежного відповідача чи залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача лише за клопотанням позивача, а не за власним розсудом.

Позивачу в судовому засіданні неодноразово судом роз'яснювалися норми даної статті.

Разом з тим, позивач відмовився заявляти таке клопотання, оскільки належними відповідачами вважає саме тих відповідачів, до яких заявив позов.

У спірних правовідносинах належним відповідачем є Держава Україна в особі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України.

Всі ці доводи були предметом судового дослідження і суд дав їм оцінку, що підтверджується заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року (а.с.а.с. 115-118), ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року (а.с.а.с. 94-98).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем пред'явлено позов не до Держави України в особі відповідних органів, а до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, які не є належними відповідачами в даній справі, а позивач відмовився від залучення до участі в справі належних відповідачів, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 23, 1167, 1174 ЦК України, ч. 1 ст. 33 ЦПК України (в ред. до 15.12.2017 року), ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.І. Кізюн