Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 754/5138/17

провадження № 61-2329св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року у складі судді Грегуля О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кулікової С. В., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2007 року № Д 07-02-42 МК за нарахованими відсотками на прострочену заборгованість за кредитом за період з 28 березня 20112 року до 24 січня 2017 року у сумі 5 795,31 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 січня 2017 року складало 158 385, 82 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 28 березня 2017 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір

№ Д 07-02-42 МК, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 8 500, 00 дол. США, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, натомість позичальник усупереч вимогам статей 525, 530, 629, 1054 ЦК України взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим розмір простроченої заборгованості за кредитом складав 3 697, 96 дол. США.

Оскільки отримані позичальником грошові кошти не повернуті, кредитний договір не є розірваним чи припиненим, тому, на переконання банку, наявні правові підстави для нарахування відсотків на прострочену суму заборгованості за кредитом.

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 525, 530, 536, 599, 629, 631, 1054 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що оскільки грошові кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Позивач звернувся до суду з пропуском трирічної позовної давності, а також із пропуском передбаченого договором, п'ятирічного строку позовної давності і будь-яких конкретних об'єктивних доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності, позивач суду не надав, судом такі докази не отримано.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що у матеріалах справи не містяться належні докази переривання позовної давності. Зокрема, в матеріалах справи відсутні квитанції, касові ордери та інші документи, що засвідчують здійснення платежу від 04 квітня 2012 року особисто ОСОБА_4 та визнання нею боргу, оскільки відповідач заперечувала вчинення цих дій. Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо застосування строку позовної давності до періодичних щомісячних платежів, оскільки строк дії договору закінчився 19 березня 2010 року, а з позовом до суду банк звернувся 06 квітня 2017 року, тобто більше ніж через сім років після закінчення строку дії кредитного договору.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що сторонами кредитного договору визначено строк позовної давності у п'ять років. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-4521/11 задоволено вимоги банку до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 360, 76 дол. США станом на 26 квітня 2011 року, що є підставою для переривання позовної давності. Ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплатити проценти за користування кредитними коштами. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості позичальник протягом дії договору у період з 2007 року до 2012 року неодноразово вносила платежі у рахунок погашення заборгованості, що підтверджує визнання відповідачем боргу та переривання позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір

№ Д 07-02-42 МК, відповідно до пункту 1.1 якого у рамках програми мікрокредитування, при наявності вільних коштів, банк зобов'язався надати позичальникові кредит у межах суми, зазначеної в пункті 1.2 цього договору, на термін і на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлені договором терміни, а також виконати інші зобов'язання згідно із цим договором в повному обсязі.

У пункті 1.2 договору зазначено, що сума кредиту складає 8 500, 00 дол. США.

Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди (додаток № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною), але не пізніше 19 березня 2010 року. Зазначений термін може бути змінений згідно з підпунктами 2.3.3., 2.4.1. цього договору (пункт 1.3. Договору).

Відповідно до пункту 6.8 кредитного договору строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю у п'ять років.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі.

Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно Верховний Суд визнає помилковим застосування судами першої та апеляційної інстанцій позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача відсотків та пені, нарахованих за кредитним договором. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором.

Проте, враховуючи, що недоліки зазначених рішень не впливають на правильність прийнятого рішення у справі, Верховний Суд, застосувавши правило статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги остаточних висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат - не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик