Справа № 2-1751/09
Провадження № 22-ц/779/120/2018
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Возняк В.Д.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючою-суддею Кардаш О.І. 24 жовтня 2017 року в м. Калуші,

в с т а н о в и в:

В липні 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд з наведеним позовом до відповідачів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.11.1996 року він уклав з відповідачами договір позики, відповідно до якого відповідачі позичили у нього 12 266 грн. до 11.04.1997 року. З метою забезпечення повернення позики в той самий день був укладений договір застави належної відповідачам квартири АДРЕСА_3. У зв'язку із неповерненням позики 20.05.1997 року державним нотаріусом був вчинений виконавчий напис про стягнення з відповідачів в солідарному порядку 12 513,82 грн. Виконавчий напис відповідачами не виконувався, у зв'язку з чим державним виконавцем були проведені прилюдні торги з продажу вищезазначеної квартири. Торги не відбулися через відсутність покупців, тому квартира була передана йому і 10.12.1998 року ним оформлено право власності. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29.12.2006 року видане йому свідоцтво про право власності на квартиру визнано недійсним. На даний час у міському відділі ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавче провадження про стягнення з відповідачів на його користь коштів згідно виконавчого напису нотаріуса від 20.05.1997 року в розмірі 12 513,82 грн. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 13.06.2008 року, залишеним без змін судами апеляційної і касаційної інстанцій, з відповідачів на його користь стягнуто кошти за порушення грошового зобов'язання за період прострочення з 11.04.1997 року по 01.04.2008 року. Проте вказане рішення суду не виконано, відповідачі продовжують порушувати взяті на себе грошові зобов'язання та завдавати йому матеріальну шкоду. За період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року йому завдано шкоди, яка згідно з аудиторським висновком становить: 9 090,16 грн. - інфляційні втрати та 1 693,06 грн. - 3% річних, а всього 10 783,22 грн. У зв'язку з чим просив стягнути з відповідачів вказану суму коштів.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 10 783,22 грн. матеріальної шкоди за порушення грошового зобов'язання, 50 грн. витрат за проведення розрахунку інфляційних втрат, 120 грн. судового збору, 255 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1 000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди за порушення грошового зобов'язання відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2009 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

31 липня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку кошти за порушення грошового зобов'язання в розмірі 2 601,39 грн., витрати по оплаті судового збору та витрати, пов'язані з наданням правової допомоги.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що підставою для відмови в задоволенні його позову суд першої інстанції вважав ту обставину, що за час чинності судового рішення суду від 24 грудня 2009 року в даній справі державною виконавчою службою вже стягнуто з одного із відповідачів кошти в розмірі 4 242,15 грн. боргу та 424,21 грн. виконавчого збору, що підтверджується довідкою відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції та ним не заперечується. Однак, посилаючись на дану обставину, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки фактично вирішив питання повороту виконання рішення суду.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зауважила, що ОСОБА_2 вводить апеляційний суд в оману щодо сплати судового збору, адже апеляційну скаргу він подав 04.12.2017 року, а квитанція про оплату судового збору датована 11.09.2017 року. Таку квитанцію від 11.09.2017 року він долучив до декількох апеляційних скарг, оскільки судиться не тільки з ними, а з багатьма людьми.

Просила наведене врахувати, апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення суду першої інстанції від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8 п. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження в силу ст. 369 ЦПК України учасники справи в судове засідання не викликалися.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.1996 року ОСОБА_3, її сини ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони уклали договір позики, за умовами якого відповідачі позичили у ОСОБА_2 12 266 грн. терміном на чотири місяці, тобто до 07.03.1997 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики цього ж дня між сторонами укладено договір застави, належної відповідачам, квартири АДРЕСА_3.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позики, 20.05.1997 року державним нотаріусом Калуської міської державної нотаріальної контори було вчинено виконавчий напис, проте борг за договором позики не повернуто.

Даний виконавчий напис перебуває на виконанні у міському відділі ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції, що підтверджується довідкою відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції №4872 від 27.05.2009 року (а. с. 9). Згідно довідки залишок стягнення становить 12 513,82 грн.

Також встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2008 року з відповідачів на користь позивача стягнуто 3% річних від суми 12 266 грн., що становить 4 037 грн., та інфляційні втрати у розмірі 35 099,42 грн. за період з 11.03.1997 року по 11.03.2008 року (а. с. 6-8).

Згідно позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів кошти за порушення грошового зобов'язання в розмірі 2 601,39 грн. за період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача ОСОБА_5 вже стягнуто 4 242,15 грн. шкоди, завданої порушенням грошового зобов'язання, що згідно рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року охоплював період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року, а тому вимоги позивача про стягнення в солідарному порядку з відповідачів 2 601,39 грн. шкоди за цей же період на даний час задоволенню не підлягають.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року за результатами розгляду даної цивільної справи позов було задоволено з урахуванням первісних вимог та ухвалено стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача 10 783,22 грн. матеріальної шкоди за порушення грошового зобов'язання, 50 грн. витрат за проведення розрахунку інфляційних втрат, 120 грн. судового збору, 255 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1 000 грн. витрат на правову допомогу (а. с. 23-25).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року вказане рішення Калуського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 60-62).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 123-126).

Проте, з дня ухвалення рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року до подачі ОСОБА_4 апеляційної скарги 17.03.2014 року (а. с. 29-32) пройшло понад 4 роки, і дане рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача 12 208,22 грн., у зв'язку із відсутністю апеляційної скарги на момент видачі 04.02.2010 року виконавчих листів, було звернуто до примусового виконання.

Згідно повідомлення відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції №2999 від 28.04.2016 року (а. с. 201-202), виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1751 від 04.02.2010 року, виданого Калуським міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 12 208,22 грн. заборгованості виконано частково, а саме стягнуто 4 242,15 грн. боргу та 424,21 грн. виконавчого збору.

Суд першої інстанції правильно встановив наведені обставини справи, однак помилково дійшов висновку, що у зв'язку із частковим виконанням рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року, яке в подальшому скасовано, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення в солідарному порядку з відповідачів 2 601,39 грн. шкоди, завданої порушенням грошового зобов'язання, за період, що охоплювався рішенням, яке скасовано.

Відповідно до Рішення КСУ від 02 листопада 2011 року у справі №13-рп/2011 поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 380 ЦПК України в редакції, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення, питання про поворот виконання рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням.

Отже, поворот виконання - це повернення позивачем відповідачеві всього одержаного ним за скасованим чи зміненим рішенням суду.

Згідно з ч. ч. 5, 6, 9, 10 ст. 444 ЦПК України в редакції, що діє з 15.12.2017 року, питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Така заява розглядається у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника у двадцятиденний строк з дня надходження заяви, проте їх неявка не перешкоджає її розгляду.

Таким чином, в разі не вирішення судом питання про поворот виконання рішення, відповідач наділений правом звернення в суд із відповідною заявою, оскільки по суті поворот виконання спрямований на відновлення саме його прав.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, а тому неправильно дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до відповідачів з тих підстав, що на виконання рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року по даній справі, яке в подальшому скасовано, з відповідача ОСОБА_5 вже стягнуто 4 242,15 грн. шкоди, завданої порушенням грошового зобов'язання, за період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 13 червня 2008 року, яке набрало законної сили 15 жовтня 2008 року, позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з відповідачів на його користь 3% річних від суми 12 266 грн. за період з 11.03.1997 року по 11.03.2008 року, що становить 4 037 грн., та інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 35 099,42 грн., а саме стягнуто з ОСОБА_3 15 654,44 грн. шкоди за порушення грошового зобов'язання та 168,54 грн. судових витрат, і з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 по 7 827,20 грн. шкоди за порушення грошового зобов'язання та по 84,27 грн. судових витрат (а. с. 6-8).

Даним рішенням суду встановлено, що відповідно до договору позики від 07.11.1996 року ОСОБА_3, її сини ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 позичили у ОСОБА_2 12 266 грн. на чотири місяці, тобто до 07 березня 1997 року. 07.11.1996 року між сторонами укладено договір застави, згідно якого заставодержатель надав заставодавцю кредит на суму 12 266 грн. за договором позики, а заставодавець забезпечив кредит заставою належного йому на праві власності майна на суму 12 266 грн., а саме чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 69,1 кв.м, житловою площею 47,5 кв.м.

У зв'язку з несплатою вищезазначеного боргу, 20.05.1997 року державним нотаріусом Калуської міської державної нотаріальної контори було вчинено виконавчий напис. Після торгів, які не відбулися, квартира була передана ОСОБА_2 Однак рішенням Калуського міськрайонного суду від 29.12.2006 року свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 від 10.12.1998 року визнано недійсним.

На день слухання справи борг за договором позики не повернуто.

Також вказаним рішенням Калуського міськрайонного суду встановлено, що крім відповідачів позичальником і боржником по спільному зобов'язанню є і ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Спадкоємцем першої черги після його смерті є його матір ОСОБА_3, яка у відповідності до ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, так як проживала з сином на день його смерті.

Оскільки інфляційні втрати та три відсотки річних від суми заборгованості нараховані за період, що охоплював період життя позичальника ОСОБА_8, то суд задовольнив вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у розмірі, що відповідає її частці у спадщині, стягнувши з неї 15 654,44 грн. шкоди за порушення грошового зобов'язання, в той час як з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 суд стягнув по 7 827,20 грн. шкоди за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В заяві про уточнення позовних вимог від 31.07.2017 року позивач ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, як боржників, в солідарному порядку кошти за порушення грошового зобов'язання в розмірі 2 601,39 грн. за період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року, з яких 2 226 грн. - інфляційні втрати та 375,39 грн. - 3% річних від суми заборгованості 12 513 грн.

З урахуванням таблиці індексів інфляції за 2008-2009 роки, сума інфляції від суми заборгованості 12 513 грн. за період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року становить 2 471,32 грн. ((12 513 ? 119,75%) - 12 513 = 2 471,32 грн., де 12 513 - сума заборгованості, з якої виходив позивач, 119,75% - загальний відсоток інфляції за період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року).

Три проценти річних від суми заборгованості 12 513 грн. за період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року становить 438,13 грн. ((3% ? 12 513 ? 426) : 365 = 438,13 грн., де 12 513 - сума заборгованості, з якої виходив позивач, 426 - кількість прострочених днів починаючи з 01.04.2008 року та закінчуючи 31.05.2009 року, 365 - кількість днів у році).

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням наведеного суд вважає, що оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, то рішення Калуського міськрайонного суду від 24 жовтня 2017 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в межах заявлених ним вимог в розмірі 2 601,39 грн.

Також позивач поніс витрати по оплаті судового збору, а саме: згідно квитанції №0215 від 27.07.2009 року (а. с. 1) позивачем оплачено 253 грн. судового збору за подання позовної заяви; згідно квитанції №0.0.631379061.1 від 11.10.2016 року (а. с. 93) позивачем оплачено 662 грн. судового збору за подання касаційної скарги; згідно квитанції №0.0.845782991.1 від 11.09.2017 року (а. с. 215) позивачем оплачено 704 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Крім того, згідно квитанції №0414502 від 13.02.2017 року (а. с. 159) позивач поніс витрати за надання юридичної допомоги в розмірі 2 000 грн.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути на користь позивача по 404,75 грн. з кожного витрат по оплаті судового збору та по 500 грн. з кожного витрат за надання юридичної допомоги.

Посилання відповідачки ОСОБА_3 на те, що апелянт вводить суд в оману щодо сплати судового збору, так як подав квитанцію від 11.09.2017 року, яку він долучив до декількох апеляційних скарг, судом не приймаються до уваги, оскільки перед відкриттям провадження у справі судом у відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» було перевірено зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, апелянтом подано оригінал квитанції із мокрою печаткою, а оплачена сума судового збору відповідає сумі, яку слід було оплатити за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 24 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, жителів АДРЕСА_4, ОСОБА_5, жителя АДРЕСА_5, на користь ОСОБА_2, жителя АДРЕСА_6 кошти за порушення грошового зобов'язання в розмірі 2 601,39 грн. (дві тисячі шістсот одна гривня 39 копійок) за період з 01.04.2008 року по 01.06.2009 року, з яких 2 226 грн. - інфляційні втрати та 375,39 грн. - 3% річних від суми заборгованості 12 513 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, жителів АДРЕСА_4, ОСОБА_5, жителя АДРЕСА_5, на користь ОСОБА_2, жителя АДРЕСА_6 по 404,75 грн. з кожного витрат по оплаті судового збору та по 500 грн. з кожного витрат за надання юридичної допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.