Провадження № 2/161/633/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 рокуЛуцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючої судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Загоровській І.І.,

представника позивача ОСОБА_1

представник третьої особи Бондарука П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Креді Агріколь Банк», треті особи - приватна фірма «Еліанс», другий відділ державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про виключення майна з опису та арешту, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідача про виключення майна з опису та арешту.

Позов мотивує тим, що на виконання рішення суду, другим відділом ДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області 12 грудня 2014 року проведено опис та арешт майна в нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1. В результаті чого описано та накладено арешт на його приватне майно, так як він є засновником приватного підприємства, що знаходиться в приміщенні оздоровчого комплексу на суму 99170 грн та на предмети побутового та домашнього користування, які знаходилися в даному приміщенні і не належать підприємству.

За результатом проведеного опису та арешту було передано на збереження представнику банку АПТ «Креді Агріколь Банк», як стягувану у виконавчому провадженні №32658727 до вирішення спірних правовідносин, які виникли в зв'язку з цим.

Згідно протоколу установчих зборів засновників ПП «Еліанс» від 11.11.2009 року вказана загальна сума вартості особистого майна позивача, яке знаходиться в приміщенні оздоровчого комплексу по АДРЕСА_1 ПП «Еліанс» на суму 991170 грн.

Покликаючись на викладене, позивач просив виключити з акту опису та арешту в межах виконавчого провадження ВП №32658727 частину нерухомого майна в оздоровчому комплексі ПП «Еліанс» по АДРЕСА_1, що зазначене в його п.-85 на суму 991170 грн та побутові предмети зазначені в його п.1-84, які не перебувають на балансі підприємства і йому не належать, як боржнику перед ПАТ «Креді Агріколь Банку».

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник ПАТ «Креді Агріколь Банк» на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи у відсутності, в задоволенні позову просить відмовити.

Представник третьої особи Бондарук П.В. в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що на виконанні Другого відділу ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебуває виконавче провадження № 32958727 від 23.04.2012 року по виконанню рішення Луцького міськрайонного суду про стягнення про стягнення солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватної фірми "Еліанс" в користь ПАТ "Індустріально-експортний банк" 2088972,71 грн. заборгованості за кредитним договором № 10/21/08-кі від 01.10.2008 року, укладеним між акціонерним товариством "Індустріально-експортний банк" та ОСОБА_5 та по 606,67 грн. судових витрат з кожного.

Заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції складено Акт опису й арешту майна від 12.12.2014 року (а.с. 26-29).

Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з - під арешту.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти певні дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, і може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до п. 1.5. Наказу Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, винесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями ч.ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно з частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

У разі, якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Оцінюючи в сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів підставності своїх заявлених вимог про звільнення майна з-під арешту.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказані способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до ч. 1, п. 5 та п. 6 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 року (у редакції, чинній на час накладення арештів на спірне майно) державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; на виконання рішення суду про стягнення коштів або накладення арешту в порядку, встановленому цим Законом, накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Арешт на майно згідно ст. 56 цього Закону застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку»

Разом з тим, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до п.11 даної Постанови «При розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та / або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.

Відповідно до п. 5.6.6 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999р. №74/5, при проведенні виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника державний виконавець складає акт опису й арешту майна. Перший примірник акта опису й арешту майна складається з використанням бланка документів виконавчого провадження, для інших примірників використовуються бланки для копій документів виконавчого провадження. Акт опису й арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, іншими особами, які були присутні при накладенні арешту на майно. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті. Акт опису і арешту майна складається в двох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а другий - видається боржнику під розписку на першому примірнику, що залишається у державного виконавця. Згідно з п. 5.6.11 вказаної Інструкції державний виконавець роз'яснює сторонам та зацікавленим особам, які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, що вони мають право оскаржити дії державного виконавця, а також звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач ОСОБА_3 не надав суду доказів що підтверджують його право власності на предмети які були описані й арештовані згідно до Акту опису й арешту, що був складений 12.12.2014 року в межах примусового виконання виконавчого провадження ВП №32658727. У довідці приватного підприємства ПП «Еліанс» від 04.09.2017 року зазначено, що згідно акту й опису майна від 12.12.2014 року, що знаходиться по АДРЕСА_1 в оздоровчому комплексі «ІНФОРМАЦІЯ_1» з 1 по 84 номер не знаходиться на балансі підприємства і йому не належить (а.с. 46). Однак дана довідка не доводить підстав згідно до яких було б визначено, що описане в акті опису й арешту від 12.12.2014 року майно належить позивачу ОСОБА_3 на праві власності. Посилання позивача на протокол установчих зборів ПП «Еліанс» як доказ підтвердження його власності на майно яке знаходиться в приміщенні оздоровчого комплексу по АДРЕСА_1 ПП «Еліанс» на суму 991170 грн не взято судом до уваги, оскільки згідно Реєстру прав власності на нерухоме майно оздоровчий комплекс, загальною площею 135, 6 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, з 15.08.2008 року належить на праві приватної власності приватній фірмі «Нобітекс» (ПП «Еліанс»).

З урахуванням наведеного, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в ході судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають. В матеріалах справи відсутні належні та достатні письмові докази в обгрунтування заявлених позовних вимог, копії документів наданих представником позивача не спростовують обмумовленість дій державного виконавця під час вчиення виконавчих дій, які відповідають положенням Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч. 9, ч. 10 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 158, 263, 264,265 ЦПК України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Креді Агріколь Банк», треті особи - приватна фірма «Еліанс», другий відділ державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про виключення майна з опису та арешту, - відмовити за безпідставності. Скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.09.2017 року та зняти заборону проведення аукціону з реалізації оздоровчого комплексу площею 135 кв. м. за адресою АДРЕСА_1, згідно Лоту 234019. Копію ухвали направити другому відділу Державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.02.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук