Справа № 145/387/15-ц
Провадження № 22-ц/772/2056/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кіосак Н. О.
Доповідач:Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 серпня 2018 року, ухвалене під головування судді Кіосак Н.О. повний текст якого складений 11 серпня 2018 року в справі №145/387/15-ц

за позовом ОСОБА_4 (позивач)

до ОСОБА_5, ОСОБА_3 (відповідачі)

про вселення в житловий будинок та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до районного суду із позовом до ОСОБА_5 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, в обґрунтування якого посилався на те, що у будинку АДРЕСА_1, власником якого був його батько ОСОБА_6, він проживав з батьками до 1983 року. У 1984 році він вибув з цього місця проживання в зв'язку з навчанням в Дрогобицькому УВП «Меблева фабрика «Карпати», де навчався з 1984 по 1986 роки.

Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно рішення виконкому селищної ради колгоспний погосподарський номер переведено на матір ОСОБА_5

З 1999 року зі згоди матері він зареєстрований у даному будинку.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 14.03.2018 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_3

Оскільки відповідачі чинять йому перешкоди у вселенні в будинок, а іншого нерухомого майна у нього у власності немає, просив ухвалити рішення яким вселити його у будинок АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні цим будинком.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Вирішено вселити ОСОБА_4 в житловий будинок за адресою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні вказаним будинком.

Вирішено питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Не погодившись із судовим рішенням відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права просила скасувати рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що право власності ОСОБА_4 на частку майна на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення не зареєстроване.

Крім того вважає, що ухвалюючи судове рішення суд не врахував і те, що на даний час майно колгоспного двору, яке було на час вибуття ОСОБА_4 з нього, зберіглось лише частково.

Від позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Позивач ОСОБА_4 і його представник - адвокат ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші учасники справи, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи справу по суті суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до наявного в матеріалах справи рішення апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/3 ідеальної частки у спільній сумісній власності на будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що 27 травня 1975 року ОСОБА_6, як голові колгоспного двору в АДРЕСА_1, на підставі рішення Тиврівської селищної ради №36 від 14.05.1975 року було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, яке зареєстровано в БТІ 05 червня 1975 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Рішенням виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 16 липня 1986 року №99 переведено колгоспний погосподарський номер з померлого ОСОБА_6 на ОСОБА_5

19 листопада 1986 року на підставі вказаного рішення виконкому Тиврівської селищної ради від 16 липня 1986 року ОСОБА_5, як голові колгоспного двору, видано свідоцтво на право власності на даний будинок.

У шлюбі, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 народились діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3

На час смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач був неповнолітній.

Відповідно до довідки Кисляцької СЗОШ інтернату І-ІІІ ступенів від 30 листопада 2016 року №419 ОСОБА_4 з 01 жовтня 1975 року по 30 травня 1984 року навчався в даному навчальному закладі.

З 03 вересня 1984 року ОСОБА_4 поступив на виробниче навчання на підприємство за спеціальністю столяра (наказ №323 від 03 вересня 1984 року) і 30 липня 1986 року йому присвоєно другий розряд столяра (наказ №154 від 30 липня 1986 року).

З 30 липня 1986 року по 01 вересня 1997 року ОСОБА_4 працював пакувальником пакувальної дільниці Дрогобицького МП «Карпати» (наказ №154 від 30 липня 1986 року та наказ №242 від 01 вересня 1997 року).

Згідно довідки Дрогобицького МП «Карпати» від 18 травня 2015 року ОСОБА_4 з 03 квітня 1985 року по 20 березня 1997 рік проживав в гуртожитку Дрогобицького МП «Карпати» УТОГ по вул. В. Великого, 80.

З 26 січня 1999 року ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_1.

Отже, суд апеляційної інстанції ухвалюючи 08 листопада 2017 року рішення, дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не втратив право на спірне майно, яке належало колгоспному двору, оскільки є непрацездатним членом сім'ї (є інвалідом дитинства третьої групи).

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суд першої інстанції на підставі наявних доказів, яким було дано належну оцінку, встановив факти позбавлення позивача, як співвласника, права користування спірним житловим приміщенням і дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності ОСОБА_4 на спірне житлове приміщення станом на час винесення рішення судом першої інстанції не було зареєстроване в установленому законом порядку, не заслуговують на увагу, так як зазначене право позивача підтверджене рішенням апеляційного суду, яке набуло законної сили.

Так само не можуть бути підставою для скасування судового рішення посилання апелянта на те, що на даний час майно колгоспного двору, яке було на час вибуття позивача із нього, залишилося лише частково, а мають місце самочинні прибудови до будинку і його переобладнання, що не було враховано судом.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем на надано жодних доказів змін технічної характеристики спірного житлового будинку порівняно з тим його стану, який мав місце на час отримання ОСОБА_5 свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок (технічний паспорт, висновок експертизи тощо).

Натомість відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:Стадник І.М.
Судді: Міхасішин І.В.
Войтко Ю.Б.