Справа № 310/2874/17
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дністрян О.М.,

при секретарі Уставицькій Н.М.,

за участю позивачки та її представника ОСОБА_1, представника відповідача адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про зміну формулювання причини звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, -

В с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про зміну формулювання причини звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 01.06.2002 р. на підставі укладеного трудового договору № 1963 працювала у відповідача продавцем. Її робоче місце було в торгівельному кіоску на території торгівельних рядів «Март» по вул.Морозова в м.Бердянську. 01.04.2017р. її було усно повідомлено про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів працівників, вона з розумінням віднеслась до такого рішення, тому не скаржилась про порушення порядку обов'язкового повідомлення про скорочення штатів особисто кожного працівника під підпис не пізніше ніж за два місяці до запланованого звільнення, на кажучи про те, що водночас з попередженням про звільнення ФОП ОСОБА_4 повинна була запропонувати їй іншу роботу, якщо така є можливість. Оскільки іншого місця роботи не було запропоновано, вона та ФОП ОСОБА_4 дійшли домовленості щодо строку припинення трудового договору за згодою сторін відповідно до Кодексу законів про працю України (п. 1 ст. 36), а саме - 02.04.2017р.. О 12.20 год. 01.04.2017р. їй зателефонувала ОСОБА_5, яка є безпосередньо її керівником, та нагадала про те, що вона повинна залишити грошові кошті (суму щомісячного ПДФО), оскільки вона більше не працює. 02.04.2017р. (останній робочий день та дата звільнення на її думку) товар, який залишився у торгівельному кіоску на території торгівельних рядів «Март» був переданий нею за результатами інвентаризації ОСОБА_6. Даний товар реалізовувався нею до 08.04.2017р., претензій з її боку щодо кількості переданого товару не надходило. Вранці 10.04.2017р. товар з торгівельного кіоску на території торгівельних рядів «Март» було вивезено в магазин «Бердянский торговий рядъ» ОСОБА_7. Позивачка вважає, що саме цей факт свідчить про те, що дане торгове місце ліквідовано, а отже скорочене її робоче місце. 10.04.2017р. об 11.47 год. вона зателефонувала бухгалтеру ОСОБА_8 з вимогою здійснити з нею повний розрахунок та видати трудову книжку. Але станом на 02.04.2017р. ФОП ОСОБА_4 не здійснила з нею повного розрахунку, не видала наказ про звільнення за угодою сторін та трудову книжку з записом про звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП. 12.04.2017р. вона письмово звернулась на адресу роботодавця з вимогою надати відповідні документи та виплатити належні їй при звільненні суми. 19.04.2017р. вона отримала рекомендованим листом акти від 10.04.2017р. № 1, від 11.04.2017р. № 2, від 12.04.2017р. № 3 про відсутність її на робочому місці в торгівельному кіоску на території торгівельних рядів «Март». У актах зазначено, що вона відмовилась надавати пояснення щодо причини відсутності на робочому місці. Вказані акти не зрозумілі, тому що її робоче місце було ліквідовано, при цьому її не було переведено на інше місце роботи. Станом на 24.04.2017р. вона не отримала грошові кошти, належні їй при звільнені та трудову книжку, що є грубим порушенням її прав та законних інтересів. Згодом вона дізналася, що її було звільнено 21.04.2017р. за прогул у порядку п.4 ст.40 КЗпП України. Також позивачка зазначила, що вона не допускала порушень трудового законодавства, прогулів не вчиняла, а заявила про намір припинити трудовий договір за згодою сторін у зв'язку зі скороченням штату, повідомивши про це відповідача. Вона не згодна зі звільненням з ініціативи власника, яка була проведена за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідач не мав для цього жодних підстав та фактичних даних про порушення з її боку трудової дисципліни. Також вона вважає формулювання причини її звільнення з роботи неправильним, оскільки розірвання трудового договору повинно було відбутися в порядку п.1 ст. 40 КЗпП України, як це було обумовлено з відповідачем, а неправильне формулювання запису причини звільнення в її трудовій книжці, створює перешкоди для її подальшого працевлаштування. Просила суд визнати формулювання причини її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул - не вірною та змінити формулювання її звільнення, вказавши - розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в зв'язку зі скорочення чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України; стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію за невикористану відпустку за період часу з 2014 по 2017р.р. у розмірі 4200,88 грн. та вихідну допомогу у розмірі 3200,00 грн..

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали та просили суд змінити формулювання звільнення та стягнути вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, щодо вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку пояснили, що за цей період 2014-2017р.р. компенсація вже сплачена у розмірі 4200,88 грн. 21.04.2017р..

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та пояснила, що ніякого питання щодо скорочення штату взагалі не планувалося і не проводилося, це все балачки ОСОБА_3. Фактично вона на початку квітня 2017 року відпрацювала, а після чого не виходила на роботу, про що були складені відповідні акти від 10.04.2017р., 11.04.2017р. та 12.04.2017р., від пояснень позивачка відмовилася та не надала будь-яких доказів поважності причин неявки на роботу. Всязаборгованість по заробітній платі та за невикористану відпустку ОСОБА_3 була нарахована та своєчасно виплачена в повному обсязі, з цих сум сплачені податки та до податкової передана звітність, ніяких претензій, штрафів не було. За таких обставин вважає, що позовні вимоги є безпідставними. Просила відмовити в задоволенні позову.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він працює в магазині «Дарина» експедитором. 10.04.2017р. близько 8 год. ранку вони з відповідачкою повезли товар (побутову хімію) на торгову точку торгівельний кіоск, але він був закритий, продавець був відсутній, тоді вони поїхали і взяли з магазину «Дарина» продавця та привезли її на це торгове місто і поставили торгувати. Біля 14.00 год. ОСОБА_10 запросила його на ту торгову точку для складання акту, який він підписав.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона працює продавцем у магазині «Дарина». 10.04.2017р. її викликали на роботу і сказали, що ОСОБА_3 не вийшла на роботу у торговий кіоск на Орджонікідзе, з 8.00 до 13.30 14.00 год. вона там працювала. Також вона приймала участь у складанні акту про відсутність позивачки на роботі.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки та свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволення не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2002 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, який зареєстрований в Бердянському МЦЗ 03.06.2002 року за № 1963, відповідно до якого позивачку було прийнято безстроково на роботу продавця із розміром заробітної плати, яка визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, час виконання робіт з 8.00 до 15.00 год., вихідні субота, неділя, тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 дні (а.с.5,6). В п.17 цього договору зазначено, що трудовий договір розірвано сторонами 21.04.2017р. на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Згідно наказу ФОП ОСОБА_4 від 21.04.2017р. № 6, ОСОБА_3, продавця, з 21 квітня 2017 року звільнено у звязку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, підстава табель обліку робочого часу, акти про відсутність на роботі № 1 від 10.04.2017р., № 2 від 11.04.2017р., № 3 від 12.04.2017р., в яких зазначено, що свою відмову на робочому місці ОСОБА_3 пояснювати відмовилася (а.с.50-53).

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частинами 3,5 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як розяснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

ОСОБА_3 звертаючись до суду з позовом просила суд визнати причини її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул не вірною та просила змінити формулювання звільнення розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у звязку зі скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Як на підтвердження факту скорочення позивачка посилалась на перевезення 10.04.2017р. товарів з торгового кіоску, де вона працювала, до магазину «Бердянский торговый рядъ».

Представник відповідача заперечуючи проти позову зазначала, що ніякого скорочення штату працівників не планувалося і не проводилося. Позивачкою також суду не надано будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про проведення ФОП ОСОБА_4 змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, позивачкою не заперечується факт її відсутності на робочому місці 10, 11 та 12 квітня 2017 року та не надано суду будь-яких доказів на підтвердження поважності причин цієї відсутності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для визнання формулювання звільнення ОСОБА_3 за п.4 ст.40 КЗпП України не вірними та зміни формулювання її звільнення на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у звязку зі скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України, таким чином в позові в цій частині слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

За таких обставин та враховуючи причину звільнення позивачки, суд вважає, що також відсутні законодавчо встановлені підстави у відповідності зі ст. 44 КЗпП України для задоволення позовних вимог про стягнення на її користь вихідної допомоги.

Також судом встановлено, що згідно з розрахунком компенсації за невикористану відпустку (а.с.14) ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_4 була нарахована компенсація за невикористану відпустку за період з січня 2014р. по квітень 2017р. в загальній сумі 4 586,91 грн., що до виплати з урахування утриманого прибуткового податку склала суму у розмірі 4200,88 грн.. Як зазначила у судовому засіданні представник відповідача і це ж підтвердила сама позивачка та її представник, саме ця сума була отримана ОСОБА_3 при звільненні як компенсація за невикористану відпустку.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10-13, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про зміну формулювання причини звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя ОСОБА_12