Справа № 548/1744/18
Провадження №2/548/697/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.10.2018 року м. Хорол
Хорольський районний суд Полтавської в складі :
головуючого судді - Коновод О.В.
за участю секретаря судового засідання - Вовк М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном ,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном , мотивуючи йо тим, що вона ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, власником іншої 1/2 частини будинку є її син, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2
Вказаний будинок у 2008 році вона разом із відповідачем купили у рівних частках ? кожен (що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 19.09.2007 р., копією витягу з державного реєстру правочинів №4632937 від 19.09.2007 р., копією Витягу МБТІ від 04.10.2007 р.).
29 жовтня 2013 року відповідач подарував свою 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 їхньому сину, ОСОБА_3 , що підтверджується копією Договору дарування частини житлового будинку 29.10.2013 р., копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.10.2013).
В даному будинку зареєстровані позивач, ОСОБА_1, її син, ОСОБА_3, та відповідач, ОСОБА_2, а фактично проживає лише відповідач, що підтверджується Довідкою сільської ради від 01.03.2018р.
У вересні 2010 року позивач з відповідачем розлучилась, щоп підтверджується Рішення суду. Після розлучення разом із відповідачем позивач вирішили продати будинок і роз'їхалися. Позивач разом із сином пішла жити в цьому ж селі до своїх батьків. Там позивач разом із сином проживають по даний час. Відповідач теж залишив будинок, переїхав до своїх батьків у цьому ж селі.
Однак на початку 2011 року, коли позивач разом із сином перебували в лікарні поза межамі села, відповідач скористався нагодою за відсутності і заселився в будинок. При цьому заявив що більше не має наміру його продавати.
Спочатку, після свого заселення, вуідповідач періодично сплачував за комунальні послуги, хоча більшу частину оплати здійснювала позивач. Однак після того, як у 2013 році він подарував свою частину синові, взагалі перестав сплачувати за комунальні послуги.
Оплату за електроенергію та газ здійснювала, і продовжує здійснювати позивач.
Відповідач жодним чином не бере участі в оплаті комунальних послуг, та утриманні майна, в якому він проживає. При тому, що ніякого договору про безоплатне користування майном з відповідачем не укладалось.
На усні пропозиції позивача добровільно сплачувати за комунальні послуги відповідач не погоджується.
В березні місяці 2018 року позивач спробувала запропонувати відповідачу укласти Договір оренди майна, яким можна було передбачити плату за комунальні послуги та утримання майна. Однак відповідач навіть не захотів отримувати від позивача листа з такою пропозицією.
Позивач неодноразово просила відповідача добровільно виселитися та виписатись з будинку, однак він відмовлявся.
Оскільки позивач та її син тривалий період проживають з батьками, син дорослішає, вони б хотіли проживати у власному будинку, який законно належить їм. Однак вселитися та проживати разом з відповідачем в одному будинку їм неможливо.
Адже відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртиними напоями, а тому така його поведінка є неприйнятною для позивача та ї сина.
Відповідач перебуває на обліку хворих на туберкульоз в Хорольській ЦРЛ з 08.10.2010 року по 08.10.2013 року.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явилася, але в заяві прохала про розгляд справи у її відсутність.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК Українипро дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подав, а тому на підставіст. 280 ЦПК Українисуд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді цієї справи, що відповідає положеннямст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК Українискладання рішення суду було відкладено на строк не більш як десять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном , підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ст.150 Житлового кодексу Української PCP громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди.
Згідно із ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім'ї власника квартири, який не є його співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цій квартирі.
Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні
з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК України зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття „член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї.
Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням, дозволяє віднести до членів сім'ї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сім'ї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сім'ї; члени сім'ї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сім'ї колишнього власника житлового приміщення.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.
У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно із ст.. 391 ЦК України власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника, місце його реєстрації та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Реєстрація місця проживання чи перебування фізичних осіб в Україні регулюється Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року № 207.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Функції з реєстрації місця проживання / зняття з реєстрації місця проживання громадян (орган реєстрації) здійснюють виконавчі органи сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207).
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чітко визначені підстави зняття з реєстрації місця проживання особи, зокрема, зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Аналогічні положення встановлені пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання. Так, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Отже, рішення суду у цивільній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, відповідача ОСОБА_2, належить визнати втратившим право користування приміщенням будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям його з реєстрації за вказаною адресою .
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази, приймаючи до уваги їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, враховуючи правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та беручи до уваги ту обставину, що позивач позбавлена можливості у досудовому порядку вирішити заявлене питання, а визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідне позивачу для захисту своїх прав та обов'язків, як власника нерухомого майна, у тому числі тягаря утримання майна (ст. 322 ЦК України), суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном ,- задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні майном та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт: серія НОМЕР_2, РНОКПП: НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житлом: будинком АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт: серія НОМЕР_2, РНОКПП: НОМЕР_1, мешканця с. Штомпелівка Хорольського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до пп.15.5 п.15розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Хорольський районний суд Полтавської області.
Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу 03.10.2018 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації та проживання с. Штомпелівка Хорольського району Полтавської області.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса фактичного місця проживання та реєстрації с. Штомпелівка Хорольського району Полтавської області.

Суддя: О.В. Коновод