Провадження № 2/522/54/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та звернення стягнення на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Приморського районного суду міста ОСОБА_4 знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи - ОСОБА_3, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та звернення стягнення на нерухоме майно.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі було призначено суддю Ільченко Н.А. та ухвалою якої від 27.10.2017 року було відкрито провадження по справі.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом вводиться в дію нова редакція Цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України (в новій редакції), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до п. п. 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. від 04.01.2018 року по вказаній цивільній справі було призначено підготовче судове засідання.

У звязку з повторним перерозподілом на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2018 року вказана цивільна справа передана судді Бондар В.Я. для розгляду.

Ухвалою від 04.05.2018 року суддя Бондар В.Я.: прийняв цивільну справу у провадження; призначив розгляд справи в загальному позовному порядку, підготовче судове засідання призначене на 05.06.2018 року.

За результатами підготовчого судового засідання 05.06.2018 року суд постановив закрити підготовче провадження та призначити судовий розгляд на 24.07.2018 року.

У судовому засіданні 24.07.2018 року суд оголосив перерву для надання оригіналів документів, які містяться у матеріалах справи, до 31.07.2018 року.

За результатами судового засідання 31.07.2018 року судом оголошено перерву до 25.10.2018 року для підготовки учасників справи до судових дебатів.

Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги, викладені у позовній заяві (а.с. 3-6) підтримала, просила їх задовольнити повністю з наступних підстав.

Позивач вказала, що між нею та ОСОБА_5, від імені якої діяв ОСОБА_3, 6 вересня 2009 року укладено договір про придбання належного відповідачу нерухомого майна загальною вартістю 1 100 000,00 доларів США, а саме: житлового будинку загальною площею 265,3 кв.м , розташованого по вул. Червоних Зір, 12-Б в м. Одесі, земельної ділянки 7,12 площею 0,0144 га, розташованого по вул. Червоних Зір в м. Одесі, земельної ділянки 7,12 площею 0,0451 га, розташованого по вул. Червоних Зір в м. Одесі. Вартість майна підлягала сплаті щомісячними платежами, рівними 18 000,00 доларів США, протягом 61 місяця. У період з 2009 по 2013 роки на виконання умов вказаного договору позивач передала ОСОБА_3 як представнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 747 000 доларів США. Виходячи з того, що зазначений договір про придбання нерухомого майна від 06.09.2009 року є нікчемним, правовим наслідком його недійсності, як зазначає позивач, є повернення сторін до попереднього стану, який існував на день його укладення, стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 11 858 701, 80 грн. шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечила та просила у їх задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідач вказує на те, що оскаржуваний договір про придбання нерухомого майна від 06.09.2009 року почав виконуватися із 06.09.2009 року, у звязку з чим строк позовної давності на звернення із позовною заявою повинен був сплинути 07.09.2019 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176 від 20.12.2011, частину 4 ст. 258 ЦК України виключено. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону встановлено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема про застосування наслідків нікчемного правочину. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176 від 20.12.2011 набув чинності 15.01.2012 року. У звязку із вищевикладеним, відповідач зазначив, що строк позовної давності за вимогами, заявленими позивачем, закінчився 16.01.2015 року.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, проти задоволення позовних вимог заперечив та просив у їх задоволенні відмовити з підстав, на які посилається відповідач.

У судовому засіданні 25.10.2018 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 просили позов задовольнити та визнати недійсним правочин.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечував проти задоволення позовних вимог, наголошував на необхідності застосування строку позовної давності.

Представник третьої особи ОСОБА_7 підтримав позицію відповідача та просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представників сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, діючим від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 5 вересня 2009 року за реєстровим №2540, та ОСОБА_2, укладено у простій письмовій формі договір від 6 вересня 2009 року, згідно якого ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 зобовязалась передати, а ОСОБА_1 зобовязалась прийняти у власність після сплати всієї вартості майно, а саме: обєкт №1 житловий будинок №12-Б загальною площею 265,3 кв.м, розташований по вул. Червоних Зір в м. Одесі; земельну ділянку №7,12 площею 0,0144 га, розташовану по вул. Червоних Зір в м. Одесі; обєкт №2 земельну ділянку №7,12 площею 0,0451 га, розташовану по вул. Червоних Зір в м. Одесі. Загальна вартість обєктів визначена рівною 1100000,00 доларів США (еквівалент 771388,00Євро), вартість обєкту №1 визначена рівною 450000,00 доларів США (еквівалент 315568 Євро), вартість обєкту №2 визначена рівною 650000,00 доларів США (еквівалент 455820 Євро). Оплата підлягала здійсненню з відстрочкою платежу, а саме щомісячно рівними платежами по 18000,00 доларів (еквівалент 12622 Євро) протягом 61 місяців з правом дострокового погашення всієї суми одноразово (а.с. 7-9).

З додатку №1 до договору (а.с.50,51) вбачається, що позивач на користь відповідача сплачував щомісячно з 06.09.2009 року по 19.04.2013 року грошові кошти, що в загальному розмірі становить 747 000 доларів США. Вказана обставина представниками відповідача та третьої особи не заперечувалась.

Позивачем на огляд суду було надано оригінали нікчемного договору та додатку №1 до нього.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Правочинам, на відміну від деяких інших підстав виникнення цивільних прав та обовязків, притаманне правомірне вольове вчинення особою, що має належний статус субєкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон.

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України, однак така презумпція може бути спростована у двох випадках: 1) неправомірними вважаються такі правочини, які за своїм змістом, формою чи іншими елементами визнаються законом в імперативній формі недійсними з моменту їх вчинення (нікчемні правочини); 2) вважаються неправомірними і ті правочини, недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).

У письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких встановлена письмова форма (п.4 ч.1 ст.208 ЦК України).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін (ч.1 ст.209 ЦК України.

Правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.2 ст.215 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст.657 ЦК України).

Отже, для договорів відчуження нерухомості як то будинків (квартир), земельних ділянок тощо закон встановлює обовязкову вимогу щодо письмової форми, нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору має наслідком його нікчемність як правочину. Не проведення державної реєстрації правочину має наслідком його не вчинення.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст.657 ЦК України).

Отже, виходячи з особливого правового режиму нерухомого майна законодавцем встановлено спеціальне правило про форму договорів купівлі-продажу, предметом яких є нерухоме майно. Згідно з частиною 3 статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Тобто умова про форму договору купівлі-продажу нерухомого майна буде вважатися дотриманою згідно з вимогами закону, якщо: 1) сторони (продавець і покупець) склали один письмовий документ, підписаний ними, в якому погоджено всі істотні умови договору; 2) цей договір нотаріально посвідчений; 3) цей договір зареєстровано у встановленому законом порядку.

Між третьою особою, діючим від імені відповідача на підставі довіреності, та позивачем, укладено у простій письмовій формі договір від 6 вересня 2009 року, згідно якого відповідач в особі представника третьої особи зобовязалась передати, а позивач зобовязалась прийняти у власність після сплати всієї узгодженої сторонами загальної вартості майна, визначеної рівною 1 100 000,00 доларів США (еквівалент 771 388,00 Євро), а саме передати та прийняти у власність нерухоме майно: обєкт №1 житловий будинок №12-Б загальною площею 265,3 кв.м, розташований по вул. Червоних Зір в м. Одесі; земельну ділянку №7,12 площею 0,0144 га, розташовану по вул. Червоних Зір в м. Одесі; обєкт №2 земельну ділянку №7,12 площею 0,0451 га, розташовану по вул. Червоних Зір в м. Одесі (т.1 а.с.24-25). Договір від 6 вересня 2009 року не посвідчено нотаріально та не зареєстровано у встановленому законом порядку, відповідно такий договір як правочин про відчуження/придбання нерухомого майна є нікчемним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року судам розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, то суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257, ч. 1 ст. 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частина 1 ст. 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 4 ст. 258 ЦК України (у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору), до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовувалася позовна давність у десять років.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176 від 20.12.2011, частину 4 ст. 258 ЦК України виключено.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону встановлено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема про застосування наслідків нікчемного правочину.

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176 від 20.12.2011 набув чинності 15.01.2012 року.

Але у відповідності до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення статті 58 міститься у Рішеннях Конституційного Суду №№ 1-рп/99 від 09.02.99; 1-зп від 13.05.97; 6-рп/2000 від 19.04.2000.

У одному з перших Рішень Конституційного Суду № 1-зп від 13.05.97 наведено, що ст. 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.99 вказується що при регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Підсумуючи наведені вище тези у Рішенні Конституційного Суду 6-рп/2000 від 19.04.2000 проголошується, що закріплений в Конституції України принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (стаття 15), Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (стаття 7). Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи.

Дія норми, наведеної у ст. 58 Конституції України, стосовно цивільних правовідносин, розкривається у ст. 5 ЦК України «Дія актів цивільного законодавства у часі», де вказано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176 від 20.12.2011 непом'якшує та не скасовує цивільну відповідальність особи, тому не стосується правовідносин, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічної позиції притримується законодавець приймаючі Цивільний кодекс України 435-IV. Так згідно п. 7 прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

У відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, договір про придбання нерухомого майна від 06.09.2009 року виконувався до 19.04.2013 року.

22.01.2014 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання договору від 06.09.2009 року недійсним, стягнення грошових коштів та зобовязання не перешкоджати проживати у будинку. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 26.01.2017 року по справі № 522/1052/15-ц набрало законної сили 26.01.2017 року.

У звязку з чим суд вважає що до правовідносин які виникли з 06.09.2009 по 14.01.2012 року необхідно застосовувати строк позовної давності у десять років. З 15.01.2012 року необхідно застосовувати строк позовної давності у 3 роки.

Тому грошові суми передані Позивачем Відповідачу з 06.09.2009 по 14.01.2012 року підлягають поверненню Відповідачем Позивачу на підставі ч. 2 ст. 216 ЦК України.

Грошові кошти передані Позивачем Відповідачу з 15.01.2012 року поверненню не підлягають у звязку з пропуском Позивачем строку позовної давності.

Загальна сума коштів переданих Позивачем Відповідачу з 06.09.2009 по 14.01.2012 року складає 504 000 доларів США.

У п. 14 Постанови Пленуму ВС України 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 25.10.2018 року курс НБУ складає 28,21 грн. за 1 долар.

Тому загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню складає 14 217 840 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У звязку з тим що позивач просить стягнути 11 858 701,80 грн. Суд не може вийти за межі позовних вимог. З відповідача підлягає стягненню грошова сума у розмірі 11 858 701,80 грн.

У задоволенні заявленої вимоги про стягнення зазначеної суми заборгованості шляхом звернення стягнення на належне відповідачу нерухоме майно, суд відмовляє з наступних підстав.

Зазначена вимога стосується питань, повязаних із виконання рішення суду, яке набрало законної сили, і вирішується після відкриття виконавчого провадження у порядку, передбаченому ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин і правових підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на свою користь сплачену суму судового збору.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 8 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № ПН2306 від 26.10.2017 року (а.с. 26).

Судом задоволено позовні вимоги частково, проте сума частково задоволених вимог відповідає заявленій в цілому сумі, тому з відповідача підлягає стягненню сума сплачено судового збору у повному розмірі 8 000 грн.

Повний текст рішення суду складено 06.11.2018 року. У звязку з тим, що 05.11.2018 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Бондар В.Я. перебував у відрядженні.

Керуючись ст.ст. 204, 215, 509, 510, 512, 514, 516 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та звернення стягнення на нерухоме майно задовольнити частково.

Застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: 67668, Одеса обл., Біляївський район, с. Великий Дальник, вул. Миру, 12) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: м. Одеса, вул. Червоних Зір, буд. 12-А) грошові кошти в сумі 11 858 701 (одинадцять мільйонів вісімсот пятдесят вісім тисяч сімсот одна) гривня 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: 67668, Одеса обл., Біляївський район, с. Великий Дальник, вул. Миру, 12) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: м. Одеса, вул. Червоних Зір, буд. 12-А) суму сплаченого судового збору у розмірі 8000 (вісім тисяч гривень)

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 06.10.2018 року.

Суддя В.Я. Бондар