Справа № 362/5060/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/63/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 53 01.02.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про скасування наказу № 64-к від 19 липня 2016 року та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Згідно з наказом № 23-к від 30 травня 2014 року він з 10 червня 2014 року був переведений на посаду першого заступника генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств.

Згідно з наказом № 64-к від 19 липня 2016 року його було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Вказував, що згідно довідок Гребінківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Комунального закладу Васильківської районної ради «Васильківський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 2, 4, 8 липня і 21 вересня 2016 року, та витягу з амбулаторної карти хворого від 28.02.2017 року, він перебував в лікарні 2, 4, 8 липня і 19 липня 2016 року через захворювання. Таким чином відповідачем було порушено положення трудового законодавства під час звільнення позивача, оскільки у період 2, 4, 8 липня і 19 липня 2016 року він був відсутній на роботі через захворювання, тобто з поважних причин, відтак наказ про його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, а він - поновленню на роботі.

З урахуванням уточнення позовних вимог позивач просив суд скасувати наказ генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств № 64-к від 19 липня 2016 року, поновити його на посаді першого заступника генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2відмовити в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що вимоги щодо порушення трудового законодавства відповідачем під час звільнення позивача з роботи є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вказує, що судом взято до уваги довідки про відвідування лікаря, які викликають сумнів щодо їх легітимності, оскільки не містять жодного номера, часу проведення консультації. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстав для його зміни чи скасування відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що диспозиція п. 4 ст. 40 КЗпП України, згідно якого позивача було звільнено з роботи, передбачає право роботодавця на здійснення такого звільнення у разі здійснення працівником прогулу, тобто відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. При цьому необхідною умовою для кваліфікації дій працівника як прогул є його відсутність на роботі без поважних причин. Оскільки, як було встановлено в ході розгляду справи, позивач був відсутній на роботі у зв'язку із зверненням до медичного закладу за медичною допомогою, причини його відсутності на роботі є поважними, відтак його дії не можуть бути кваліфіковані в якості прогулу. За таких умов звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не може вважатися законним, а він сам підлягає поновленню на роботі.

З наведеною позицією суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду. Оскільки відсутність позивача на робочому місці сталася з поважних причин, його звільнення з цієї підстави не може вважатися законним. При цьому колегія суддів критично відноситься до посилань апелянта на недостовірність представлених позивачем доказів на підтвердження його звернення до медичної установи. Хоча в ході розгляду справи до суду й надійшла відповідь Гребінківської районної лікарні, яка знаходиться по Проспекту Науки, 54 в смт. Гребінки Васильківського району Київської області про те, що відповідно до реєстраційних документів у зазначені позивачем дати він лікарню не відвідував, з представлених останнім довідок вбачається, що він відвідував місцеві заклади охорони здоров'я, що знаходяться за іншими від зазначеної вище адресами. Зрештою до суду була представлена виписка з історії хвороби позивача саме з поліклінічного відділення Гребінківської районної лікарні із зазначенням дат відвідування такого закладу, що підтверджує посилання позивача та спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині. Звертає колегія суддів апеляційного суду при перегляді справи в апеляційному порядку й на те, що хоча до суду й надавалися акти про відсутність позивача 02.07.2016 року, 04.07.2016 року, 08.07.2016 року та 19.07.2016 року, ні оскаржуваний наказ про звільнення, ні матеріали службової перевірки, ні інші представлені до суду відповідачем матеріали не містять даних з приводу того, за відсутність на робочому місці саме в який день або дні позивача було звільнено з роботи, що додатково обґрунтовує незаконність такого звільнення.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі також стверджує про невірне визначення судом сум компенсації позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу. В той же час з матеріалів справи вбачається, що розрахунки суду першої інстанції ґрунтуються на даних, наданих самим же відповідачем, що зрештою визнав в ході розгляду апеляційної скарги й представник відповідача. За таких умов наявність підстав для критичного відношення до таких висновків суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження та не можуть бути прийняті судом. Не можуть бути прийняті апеляційним судом й посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням свого трудового спору з приводу звільнення, оскільки доказів щодо часу ознайомлення позивача з наказом про звільнення та вручення (направлення) йому відповідним чином оформленої трудової книжки відповідачем так до суду представлено й не було, хоча саме з цими фактами законодавець пов'язує початок відрахування строку на таке звернення за вирішенням трудового спору. Не може вважатися таким належним доказом й копія поштового відправлення на адресу позивача від 19.07.2017 року, оскільки вона не містить доказів того, що саме направлялося у вказаному відправленні. Таким чином вказані обставини залишилися недоведеними належним чином в ході розгляду справи, відтак у суду були відсутні беззаперечні підстави для висновку про пропуск позивачем вказаного строку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов правильного висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Українського державного фонду підтримки фермерських господарств відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2017 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк