Номер справи 623/2589/17
Номер провадження 2/623/115/2018
РІШЕННЯ

іменем України

29 січня 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Герцова О.М.,

за участю секретаря Рзаєвої І.С.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі- продажу дійсним, -

в с т а н о в и в:

24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі- продажу дійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 07 липня 2016 року між позивачем та відповідачем у справі ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, приналежного ОСОБА_1 житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2. При укладенні вказаного договору сторони домовились, що відповідачка ОСОБА_2 продає ОСОБА_1 свою квартиру, розташовану в АДРЕСА_1.

31 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди про всі істотні умови договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що належала останній, однак при укладанні договору купівлі-продажу між сторонами не була дотримана форма договору.

Фактично правочин обома сторонами повністю виконаний, відповідачка отримала від ОСОБА_1 кошти за квартиру,звільнила квартиру, передала ключі, зареєструвала ОСОБА_1 за вказаною адресою. ОСОБА_1 після укладення договору купівлі- продажу зареєструвався в квартирі та постійно мешкає, користуюсь даним нерухомим майном, проводить оплату комунальних послуг.

В підтвердження домовленості відповідачка видала власноручно написану розписку, в якій вказувала, що до вересня 2017 року оформить в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

19 грудня 2017 року ОСОБА_1 надав до суду уточнену позовну заяву, де просив зобов`язати ОСОБА_2 укласти з ним ОСОБА_1 договір купівлі- продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.(а.с.63)

Частиною 3 статті 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою 19 грудня 2017 року, тобто вже після початку розгляду справи по суті.

Таким чином, уточнена позовна заява не підлягає розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 не в повному обсязі, адже вона обіцяла продати ОСОБА_1 свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1, але покупець ОСОБА_1 коштів на її придбання не має. ОСОБА_2 прописала ОСОБА_1 у своїй квартирі, так як планувала, що останній її купить у подальшому. Без коштів ОСОБА_2 не може оформити договір купівлі- продажу.

У відповідності до вимог п. 9 Прикінцевих положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, заслухавши сторін в межах заявлених позовних вимог, приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 липня 2016 року житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 (а.с. 14).

На а.с. 11 міститься розписка ОСОБА_2 від 31.01.2017 року, яка підтверджує, що ОСОБА_2 зобов'язується оформили договір купівлі - продажу на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з громадянином ОСОБА_1 в строк до вересня 2017 року, а також зняти з реєстрації своїх родичів , які зареєстровані за цією адресою.

Згідно вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов'язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 19 червня 2013 року по справі № 6-49 цс13 у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у Постанові ВСУ від 06 вересня 2017 року у справі за № 6-1288цс17).

Відповідно до п. 13 Постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

У той же час, з 01 січня 2013 року у Цивільний кодекс України внесли суттєві зміни, пов'язані зі скасуванням державної реєстрації правочинів. Так з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, по відношенню до ч. 2,3 статті 182, ч. 4 статті 334, ч. 3 статті 640 та статті 657 ЦК України. Згідно до цих змін, державна реєстрація договору (правочину) нерухомого майна скасовано.

З ч. 3 ст. 334 ЦК України вбачається, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі- продажу дійсним відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду О.М. Герцов

Повний текст рішення складено 01 лютого 2018 року.