Справа № 372/2878/17
Провадження № 2-190/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

16 січня 2018 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бондаренко Є.І.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_4, про визнання рішення незаконним, визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання рішення незаконним, визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним, в якій посилається на те, що йому на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради Київської області №278 від 22.12.2005 року надано дозвіл на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: м. Обухів, вул. Жеваги, 22-Б, після чого він разом з родиною користується даною земельною ділянкою, обробляє, а в середині 2017 року при отриманні інформації для виготовлення технічної документації дізнався, що відповідач ОСОБА_2 приватизувала на себе земельну ділянку площею 0,130 га. на підставі рішення №21-2 виданої ОСОБА_3 міською радою Київської області від 29.06.2006 року, що перевищує площу надану їй попереднім рішенням від 22.12.1998 року, якою користувалась його матір, ОСОБА_4 Позивач вважає, що ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного рішення, тому просить визнати незаконним рішення ОСОБА_3 міської ради Київської області № 21-2 від 29 червня 2006 року «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» в частині передання у власність ОСОБА_2 Григорівни земельної ділянки за адресою: Київська область, місто Обухів, вулиця Жеваги, 22-а та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя ОСОБА_2 відносно земельної ділянки за адресою: Київська область, місто Обухів, вулиця Жеваги.

27.10.2017 року винесено ухвалу про відкриття провадження у справі.

Позивач та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради Київської області ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, подала заперечення на позовну заяву, в якому зазначила, що ОСОБА_3 міська рада Київської області при прийнятті рішення діяла в межах повноважень та відповідно вимог законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання втретє не зявилася, хоч про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі ст. 280 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

28.07.1998 року матері позивача ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради Київської області №495 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: м. Обухів, вул. Жеваги, 22-Б.

Позивачу ОСОБА_1, відповідно рішення ОСОБА_3 міської ради Київської області №278 22.12.2005 року надано дозвіл на виготовлення проекту відведення на вищевказану земельну ділянку .

З часу прийняття рішення щодо надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га, позивач разом з сімєю користується та обробляє дану земельну ділянку.

При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне.

Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до редакції ст.125 ЗК України, на час придбання земельної ділянки, було встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст.126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду.

Доказів вчинення позивачем, як власником будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось.

Дана земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивача перейшла до нього від його матері ОСОБА_4, на підставі рішення відповідача, що вказує на правомірність набуття та неправомірність рішення відповідача.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника: звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора: відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб: конфіскація за рішенням суду.

ОСОБА_3 міська рада Київської області, приймаючи рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 не вилучила її з користування позивача, що вказує на неправомірність рішення відповідача.

Крім цього, Положенням про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою КМУ від 12.01.1993 року №15, було передбачено, що Державний земельний кадастр ведеться Держкомземом, Комітетом по земельних ресурсах і земельній реформі Республіки Крим, управліннями земельних ресурсів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Держкомзем забезпечує постійне вивчення потреби в земельно- кадастровій інформації. Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, ґрунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням грунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель.

Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні. Документація державного земельного кадастру ведеться по територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областей, Республіки Крим і України в цілому з урахуванням природно-сільськогосподарського і лісогосподарського районувань та функціонального зонування територій населених пунктів.

До земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди.

Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом.

З прийняттям Закону України «Про державний земельний кадастр» вказаний порядок втратив чинність та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 було затверджено інший Порядок ведення Державного земельного кадастру.

Пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Частиною 2 ст.152 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом; визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;' визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК).

Пунктом 34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлена виключна компетенція міської ради вирішення питань відповідно до закону регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 2 ст.152 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.З ст. 152 ЗК).

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України 2001 року у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Виходячи з цього, рішення ОСОБА_3 міської ради Київської області про надання у власність відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки винесено без урахування зазначених вище вимог чинного на час його прийняття законодавства, з порушенням права позивача на земельну ділянку, що є підставою для визнання його незаконним.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обгрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Наведене свідчить, що відповідач, ОСОБА_2, набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного рішення.

Визнання незаконним рішення ради про передачу земельної ділянки у власність є підставою для визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі цього рішення, та скасування державної реєстрації права - власності на земельну ділянку.

Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно статей 4,10,203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадяни.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Суд вважає можливим захистити право власності позивача шляхом визнання незаконним рішення відповідача та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки під час судового розгляду факт порушення прав власника доведений належними і допустимими доказами, а відповідач ОСОБА_2 всупереч вимогам ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України не подала заперечень на позов та їх не довела, не спростувала покладених в основу позову доводів та обставин.

Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах, тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 19, 41, 55, 121 Конституції України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 78-81, 116, 118, 125, 126, 140, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 4, 16, 31, 203, 321, 328, 373 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним рішення ОСОБА_3 міської ради Київської області № 21-2 від 29 червня 2006 року «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» в частині передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: Київська область, місто Обухів, вулиця Жеваги, 22-а.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя ОСОБА_2 відносно земельної ділянки за адресою: Київська область, місто Обухів, вулиця Жеваги.

Стягнути з ОСОБА_2 (прож. за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, інші відомості суду не відомі) на користь Державної судової адміністрації України (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 37993783, реквізити платежу : отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 1280 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом Київської області у випадку подання відповідачем відповідної письмової заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя М.В.Кравченко