Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 439/391/15-ц

провадження № 61-2574св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 5 січня 2016 року у складі судді Петейчука Б. М. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2016 року у складі суддів: Ванівського О. М., Богонюка М. Я., Гриновця Б. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1993 року по 22 березня 2012 року. За час шлюбу ними спільно у 2001 році придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 Квартира була придбана за спільні кошти подружжя, проте покупцем за договором купівлі-продажу була ОСОБА_3, тому право власності на дану квартиру було зареєстроване на останню. Позивач вважає, що придбана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і частки кожного із співвласників є рівними.

Просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_2

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що на початку 2000 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. У 2000 році ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до Республіки Португалія. Оскільки власного житла у неї не було, ОСОБА_3 у 2001 році позичила у своєї матері ОСОБА_5 4500 доларів США для купівлі квартири. 20 червня 2001 року вона купила за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 зазначає, що спірна квартира придбана не за спільні кошти подружжя, а виключно за її особисті кошти, після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_2

На підставі викладеного просила визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_3

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 5 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Поділено спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_2

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира АДРЕСА_3 нажита подружжям за час шлюбу, та відповідно до положень статті 28 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами на час придбання спірної квартири не було, оскільки сам факт того, що ОСОБА_2 виїхав за межі України на роботу до республіки Португалія не може свідчити про фактичне припинення шлюбних відносин між подружжям. Також, сторони у справі 26 жовтня 2005 року у м. Лісабон (Португалія) отримали у позику 110 000 Євро для спільного придбання житла, що свідчить про ведення спільного господарства та спільний сімейний бюджет під час шлюбних відносин сторін.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно виходив із вимог статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та статті 16 Закону України «Про власність», чинних на час виникнення спірних правовідносин, які визначали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, щопід час судового розгляду справи у суді першої інстанції представником ОСОБА_3 було заявлено клопотання про недопущення ОСОБА_6 до участі у даній цивільній справі в якості представника ОСОБА_2 Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_3 у 2011 році уповноважила ОСОБА_6 на представництво її інтересів у цивільній справі про розірвання шлюбу із ОСОБА_2, про що склала відповідну довіреність. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що термін дії такого доручення ще не сплив, а тому, відповідно ОСОБА_6 не може бути представником ОСОБА_2 Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні даного клопотання, порушив вимоги процесуального права, передбаченого частиною другою статті 40 ЦПК України, оскільки одна і та ж сама особа не може бути одночасно представником іншої сторони.

ОСОБА_3 вказувала, також, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, які вона отримала за договором позики, у своєї матері ОСОБА_5 у розмірі 4500 доларів США.

18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1993 року по 22 березня 2012 року.

За час шлюбу сторонами спільно у 2001 році було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2

Встановлено, що 20 червня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка також діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_9, укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_3 є покупцем квартири АДРЕСА_2 Продаж вчинено за 14 691 грн.

Встановлено, що ОСОБА_3 20 червня 2001 року взяла у позику у ОСОБА_5 4500 доларів США із терміном повернення до 20 червня 2012 року. Сума позики станом на 30 квітня 2015 року не повернута, що встановлено рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, яке набрало законної сили.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

До спірних правовідносин щодо поділу квартири необхідно застосовувати норми КпШС України, оскільки СК України введений в дію 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, а спірна квартира придбана 20 червня 2001 року.

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частиною першою статті 29 КпШС України,в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Указаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що спірна квартира АДРЕСА_3 нажита сторонами за час перебування у шлюбних відносинах, відтак є об'єктом спільної сумісної власності, тому наявні правові підстави про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності за кожним на 1/2 частину вказаної квартири.

Установлено, що на момент купівлі спірної квартири сторони перебували у шлюбі і фактичні шлюбні відносини між ними припиненні не були. Судами належним чином оцінено рішення Бродівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2011 року про розірвання шлюбу, яким не встановлено дати припинення фактичних шлюбних відносин. Доводи позивача, що ОСОБА_2 виїхав за кордон на роботу у Португалію, не свідчить про припинення шлюбних відносин між подружжям.

Встановлено, що сторони 26 жовтня 2005 року у м. Лісабоні (Португалія) отримали у позику 110 000 Євро для спільного придбання житла, що також свідчить про ведення спільного господарства за час перебування сторін у шлюбі.

За таких обставин судами правомірно спростовано доводи ОСОБА_3 про те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, оскільки отримані нею кошти за договором позики від 20 червня 2001 року у своєї матері ОСОБА_5 були використані в інтересах сім'ї.

Висновок судів в цій частині щодо визначення спірної квартири як майна, що підлягає поділу, придбаного до моменту набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є обґрунтованим та законним.

Суди попередніх інстанцій також дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які були дослідженні та вірно оцінені судами попередніх інстанцій. Судами вірно встановлено, що отримані у позику кошти ОСОБА_3, на час розгляду справи, не повернуті як нею особисто, так і колишнім подружжям.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального права, передбаченого частиною другою статті 40 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, про те, що ОСОБА_6 не може бути представником ОСОБА_2, так як під час розгляду справи про розлучення між сторонами, представляв її інтереси за довіреністю, строк дії якої не закінчився на час розгляду цієї справи, не заслуговують на увагу. Місцевий суд під час вирішення клопотання представника ОСОБА_3 про недопущення ОСОБА_6 до участі у цивільній справі як представника позивача ОСОБА_2, вірно встановив, що останній не був представником ОСОБА_3 у цій справі, не отримував від неї повноважень на ведення справи, тому відсутні підстави порушення ОСОБА_6 частини третьої статті 44 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції.

Крім того, довіреність від імені ОСОБА_3 на представництво ОСОБА_6 її інтересів в суді першої інстанції у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в матеріалах цивільної справи відсутня та не надавалась ОСОБА_3 на підтвердження повноважень ОСОБА_6

Ухвала суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 05 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик