Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 539/168/16-ц

провадження № 61-6579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору таким, що припинив свою дію.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 110 003,50 грн зі сплатою 1,67 % на місяць на суму залишку за користування кредитом, 3 % одноразової винагороди за надання кредиту, 5,04 % в рік винагороди за резервування ресурсів, з кінцевим строком повернення до 26 травня 2028 року. Станом на 16 грудня 2015 року позивач достроково погасила кредит, проте банк після погашення кредиту нарахував додатково заборгованість за резервування ресурсів у розмірі 45 532,85 грн. Вказані дії відповідача ОСОБА_1 вважає незаконними і такими, що суперечать умовам укладеного між сторонами договору.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір від 16 травня 2008 року таким, що припинив свою дію з 16 грудня 2015 року.

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 березня 2016 року позов задоволено. Визнано кредитний договір від 26 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що припинив свою дію з 16 грудня 2015 року. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умовами кредитного договору передбачено сплату позичальником винагороди за резервування ресурсів за фактичну кількість днів резервування до дати погашення кредиту, якою в тому числі є дата дострокового погашення кредиту, тобто 16 грудня 2015 року. Оскільки інших умов нарахування винагороди при достроковому погашенні кредиту умовами договору не передбачено, то дії банку щодо нарахування такої винагороди після дострокового погашення кредиту є неправомірними.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при останньому погашенні заборгованості по кредиту (навіть достроковому) винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування до дати погашення кредиту, яка визначена у графіку погашення кредиту, а саме до 26 травня 2028 року.

У касаційній скарзі, яка у грудні 2016 року подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання банка на наявність заборгованості перед ним спростовуються матеріалами справи. Відповідач невірно тлумачить умови кредитного договору, оскільки його положеннями не передбачено обов'язок позичальника сплачувати винагороду за резервування ресурсів після дострокового погашення кредиту до 26 травня 2028 року. Банк не має права нараховувати додаткові платежі після погашення кредиту.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди установили, що між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 132 653,50 грн зі сплатою 1,67 % на місяць на суму залишку за користування кредитом, 3 % одноразової винагороди за надання фінансового інструменту, 5,04 % в рік винагороди за резервування ресурсів, з кінцевим строком повернення до 26 травня 2028 року.

Кредитні зобов'язання були забезпечені іпотечним договором, укладеним 26 травня 2008 року між сторонами, предметом якого є квартира № 49 на вул. Радянській, 37 у м. Лубни Полтавської області.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16 грудня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2008 року по тілу кредиту становила 2 588,67 грн, зі сплати відсотків - 8,64 грн.

Відповідно до квитанцій від 16 грудня 2015 року ОСОБА_1 сплатила в рахунок погашення кредитної заборгованості 2 597,31 грн (2 588,67 грн + 8,64 грн).

Як вбачається з виписки по кредитному договору 16 грудня 2015 року ОСОБА_1 сплатила борг за кредитним договором в розмірі 2 597,31 грн (погашення тіла кредиту - 2 588,67 грн, погашення відсотків - 8,64 грн), станом на 16 грудня 2015 року заборгованість позивача перед відповідачем відсутня (графи 2-9 виписки).

Згідно з випискою про погашення кредиту станом на 29 лютого 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором значиться погашеною станом на 16 грудня 2015 року.

Встановлено, що після погашення у грудні 2015 року кредитної заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» у січні 2016 року нарахувало ОСОБА_1 додатково заборгованість за резервування ресурсів у розмірі 45 532,85 грн.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до умов пункту 4.3 кредитного договору нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання договору.

За пунктом 4.4 кредитного договору при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту).

Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно з пунктом 4.2 договору. У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом.

Аналіз наведених положень договору свідчить про такі умови нарахування винагороди: нарахування здійснюється за фактичну кількість днів резервування на дату щомісячного платежу, при останньому погашенні винагорода нараховується на дату такого погашення, у випадку повного погашення винагорода сплачується одночасно з останнім платежем. Відповідно, у разі дострокової, повної сплати усієї заборгованості за кредитом винагорода за резервування ресурсів нараховується виключно до дати такого дострокового погашення кредиту. Тобто у разі дострокової сплати кредиту у повному обсязі, вказана винагорода сплачується одночасно з погашенням усієї суми, оскільки такий вид послуги не надавався після повної сплати кредиту, тому банк не вправі вимагати плату за ненадані послуги після сплати кредиту в повному обсязі.

Таким чином, Верховний Суд визнає спростованими доводи банку щодо наявності підстав для нарахування винагороди за резервування ресурсів до 26 травня 2028 року, оскільки зазначені положення договору не містять однозначних і очевидних умов про такі зобов'язання.

Посилання банку на пункт 2.4.1 кредитного договору, згідно із яким позичальник має право достроково здійснити дострокове погашення кредиту, так само не містить умов щодо нарахування винагороди за резервування ресурсів до 26 травня 2028 року. Відповідно до наведеного пункту договору у разі дострокового погашення кредиту позичальник сплачує банку суму відсотків, винагороди за правилом пункту 8.1 договору.

Відповідно до умов пункту 8.1 договору банк зобов'язується надати кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 26 травня 2008 року до 26 травня 2028 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 132 653,50 грн на наступні цілі: 105 700 грн на придбання нерухомості, 3 171 грн на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 604 грн - страхування майна, 528 грн - особисте страхування, 22 650 грн на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Періодом оплати вважається період з 10 до 17 числа кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 2 346,31 грн згідно з графіком погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісією.

Зміст зазначеного пункту кредитного договору дає підстави стверджувати, що у ньому встановлені загальні умови видачі грошових коштів, строк надання кредиту, розмір відсотків та винагорода, проте в ньому не міститься положення, що у разі дострокового погашення кредиту позичальник має сплатити всю суму винагороди за резервування коштів до 26 травня 2028 року, що, окрім іншого, суперечило б вимогам щодо розрахунку винагороди саме за фактичну кількість резервування ресурсів.

Окрім цього, доводи банку щодо наявності підстав для продовження нарахування винагороди за резервування також спростовуються умовами договору щодо порядку розрахунків між сторонами.

За пунктом 3.2 кредитного договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.3.8 цього договору, потім пені згідно з розділом 5 цього договору, надалі - простроченої комісії за кредитом, потім - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, потім - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася, направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі - комісії, потім - винагороди, далі - відсотків, далі - основного кредиту.

Отже, зі змісту цього пункту договору можна зробити висновок, що кошти, отримані від позичальника, розподіляються банком у відповідній послідовності, виходячи з якої повне погашення основного кредиту без сплати наявного прострочення за іншими складовими, включаючи винагороду за резервування ресурсів, в принципі унеможливлюється.

При цьому, враховуючи, що банк визнав факт дострокової оплати позичальником суми кредиту та відсотків, це з урахуванням встановленої черговості розподілу коштів свідчить й про повне погашення позивачем усіх інших платежів, належних до сплати, оскільки, як зазначалось, за пунктом 3.2 договору грошові кошти на виплату основного кредиту зараховуються у останню чергу.

Відповідно до частини восьмої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з доводами позивача щодо безпідставності нарахування винагороди за резервування ресурсів.

Спростовуючи доводи банку щодо наявності підстав для нарахування винагороди за резервування кредиту після повного його погашення, Верховний Суд виходить з того, що умови договору не містять чітких і однозначних положень щодо існування такого обов'язку позивача, навпаки, такі обставини спростовуються системним аналізом умов кредитного договору.

Відповідно до додатка № 1 до кредитного договору від 26 травня 2008 року предметом договору є задоволення потреб споживача, оскільки кредит видається на споживчі цілі для купівлі житла.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, враховуючи, що кредит надавався відповідачу на споживчі цілі, на нього поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до зазначеної норми спеціального закону відсутність чіткого та однозначного положення щодо обов'язку сплати винагороди за резервування ресурсів має тлумачитись на користь ОСОБА_1 у контексті того, що за умовами договору винагорода за резервування коштів після повної сплати кредиту не нараховується.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що при достроковому погашенні заборгованості за кредитним договором банк має право нараховувати винагороду за резервування ресурсів до визначеної у цьому договорі кінцевої дати погашення кредиту - до 26 травня 2028 року.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого та правильного висновку про задоволення позову.

Водночас, апеляційний суд всупереч нормам процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не вказував вказані вище норми матеріального права, а тому помилково скасував рішення місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року скасувати, заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська