АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року місто Київ.

Справа № 753/17111/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/2299/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Іванченка М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року, у складі судді Кириченко Н.О. в справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті, заінтересована особа: Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

18.09.2017 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Севастополі, посилаючись на те, що факт смерті підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке видане Відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м. Севастополя Російської Федерації.

Поховання відбулося 20.08.2016 року в Російській Федерації (м. Москва) на кладовищі «Перепечинськое Южное кладбище» діл. НОМЕР_1, що підтверджується випискою з архівних документів ГУП «Ритуал» (а.с. 14).

При цьому, свідоцтво про смерть було видано на тимчасово окупованій території Україні (а.с. 15).

З метою отримання свідоцтва про смерть на території України, вона звернулась до Дарницького районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Проте, їй у видачі свідоцтва про смерть було відмовлено, що підтверджується письмовою Відмовою у проведенні державної реєстрації смерті.

Свою відмову Орган реєстрації актів цивільного стану мотивував тим, що документ видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсними і не створюють правових наслідків.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року в задоволені заяви ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Петропавлівськ-Камчатський - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення факту смерті.

В скарзі вказував на те, що рішення є необґрунтованим та незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального права. Зазначив, що судом не було враховано , що державна реєстрація смерті ОСОБА_4 не була проведена на території України, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 ЗУ «Про держану реєстрацію актів цивільного стану». Вказував на те, що померлий ОСОБА_4 був громадянином Російської Федерації, однак державна реєстрація смерті іноземців та осіб без громадянства провадиться на загальних підставах із (отриманням вимог чинного законодавства України (пункт 14 глави 2 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні). Тобто, місцевий суд безпідставно дійшов висновку, що перешкодою встановлення факту смерті ОСОБА_4 на тимчасово окупованій території України є відсутність доказів його проживання в місті Севастополі та громадянства України, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено таких вимог для реєстрації смерті осіб на території України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судове засідання учасники процесу не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, а тому їхня неявка не перешкоджає розгулу справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_2 є матрію ОСОБА_4.

Вказана обставина підтверджуються копією свідоцтва про народження від 23.01.1989 року, про що було зроблено запис № 202 (а.с.3).

ІНФОРМАЦІЯ_2 син заявника ОСОБА_4, знаходячись у місті Севастополь, Автономна Республіка Крим, помер.

ОСОБА_2 через свого представника, звернулася до Дарницького районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за видачею свідоцтва про смерть, де їй було відмовлено у зв'язку з пред'явленням для підтвердження факту смерті документів, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.17).

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд, виходив з того, що заявником не надано до суду жодних доказів того що померлий ОСОБА_4 являвся громадянином України та проживав на тимчасово окупованій території.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного:

Так, згідно з ст. 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити учасникам справи їхні права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Аналогічна норма діяла і у редакції ЦПК України, який діяв на момент розгляду вказаної заяви (ст. 235).

Таким, чином посилаючись на неподання заявником доказів того, що померлий ОСОБА_4 являвся громадянином України та проживав на тимчасово окупованій території, суд не врахував того, що заяви про встановлення факту смерті, розглядаються в порядку окремого провадження, згідно якого суд зобов'язаний вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи та з метою з'ясування обставин справи суд мав право за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Перевіривши матеріали справи, апеляційним судом було встановлено, що у зв'язку з відмовою Органу реєстрації актів цивільного стану, заявниця була вимушена звернутися до суду з заявою.

Встановлення факту смерті сина їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть, яке буде визнаватися державою Україна, оскільки після смерті сина залишилось майно, яке вона бажає успадкувати на території України.

Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення».

Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Звертаємо також увагу на те, що відповідно до абзацу 1 частини першої статті 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України може бути подана до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Водночас за змістом абзацу 2 частини першої 1 цієї статті заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України може бути подана за місцем проживання (перебування) заявника до суду за межами такої території України.

За змістом частини першої статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Предметом доказування у справах даної категорії є не сама подія смерті, а її чітко визначений час, який повинен породжувати для заявника правові наслідки.

Перед тим, як звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті у певний час заявник зобов'язаний спочатку звернутися у орган Державної реєстрації актів цивільного стану. Після одержання відмови органу Державної реєстрації актів цивільного стану у реєстрації події смерті заявник має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний день.

Для встановлення факту смерті особи необхідні обставини, що свідчать про цю подію, а також про те, що заінтересована особа позбавлена можливості зареєструвати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина у певний час за певних обставин.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документам, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з доданого до апеляційної скарги, копії медичного свідоцтва про смерть Серії 67 № 165419 від 17 серпня 2016 року виданого Севастопольським міським бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_4, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Севастополь, причина смерті невстановлена (через гнилісні зміни трупу) (а.с.43-44).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 18.08.2016 року Відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м. Севастополя Російської Федерації, вбачається, що ОСОБА_4, громадянин Російської Федерації, уродженець міста Петропавловськ-Камчатський, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Севастополь (а.с.15).

Поховання ОСОБА_4 відбулося 20.08.2016 року в Російській Федерації (м. Москва) на кладовищі «Перепечинськое Южное кладбище» діл. НОМЕР_1, що підтверджується випискою з архівних документів ГУП «Ритуал» (а.с. 14).

Враховуючи вищенаведені рішення європейського суду, та важливість встановлення факту смерті сина для заявника, апеляційний суд вважає можливим прийняти до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена в медичному свідоцтві про смерть Серії 67 № 165419 від 17 серпня 2016 року виданого Севастопольським міським бюро судово-медичної експертизи, свідоцтві про смерть серії НОМЕР_2 виданого 18.08.2016 року Відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м. Севастополя Російської Федерації, а саме: що ОСОБА_4, громадянин Російської Федерації, уродженець міста Петропавловськ-Камчатський, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Севастополь.

Таким чином, суд вважає, що факт смерті ОСОБА_4, в певний час і в певному місці підтверджений.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI та пункту 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006р. № 545» зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2006р. за № 1150/13024; г) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом.

Встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом Державної реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті з підстав, що відсутні документи, які свідчать про смерть особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦПК України в заяві про встановлення факту смерті має бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Встановлення факту смерті ОСОБА_4, про встановлення якого просить заявник ОСОБА_2 має для неї юридичне значення, оскільки надає їй право для проведення державної реєстрації смерті на території України, яка контролюється державними органами, і отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку, для оформлення спадщини.

Згідно з п.3.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5, судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника в державних органах запису актів цивільного стану.

Згідно п. 14 Глави 5 Розділу ІІІ Правил, державна реєстрація смерті іноземців та осіб без громадянства проводиться на загальних підставах з дотриманням вимог чинного законодавства України. У цих випадках паспортні документи померлого невідкладно надсилаються до відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі для подальшого направлення їх до Міністерства закордонних справ України або повертаються особі, яка супроводжує тіло померлої особи, про що в графі «Для відміток» актового запису про смерть робиться відповідна відмітка, яка засвідчується підписом цієї особи.

Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на підставі повідомлення відділу державної реєстрації актів цивільного стану, яким зареєстровано смерть, невідкладно інформує Міністерство закордонних справ України. У вказаному повідомленні зазначаються прізвище, ім'я та по батькові (за наявності) померлого, громадянство, дата складання, номер актового запису про смерть, найменування відділу державної реєстрації актів цивільного стану, яким складено цей актовий запис, дата смерті.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 був громадянин Російської Федерації, однак цей факт не є перешкодою для реєстрації смерті останнього, оскільки згідно п. 14 Глави 5 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 24.12.2010 року у чинній редакції Державна реєстрація смерті іноземців та осіб без громадянства проводиться на загальних підставах з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Таким, чином висновки місцевого суду про неможливість встановити факт смерті є помилковими та такими, що не відповідають нормам процесуального права, які регулюють розгляд даного питання в порядку окремого провадження.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Аналогічна норма закріплена і у п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 294, 317, 374, 376, 430, ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті, заінтересована особа: Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, уродженець міста Петропавловськ-Камчатський, Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, місце проживання: АДРЕСА_1, - ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Севастополь, Автономна Республіка Крим, Україна, у віці 28 років, причина смерті невстановлена (через гнилісні зміни трупу).

Відповідно ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення в частині встановлення факту смерті.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 22 лютого 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Іванченко М.М.

РубанС.М.