Постанова

Іменем України

05 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 357/8744/16-ц

провадження № 61-21650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Цуранова А. Ю., від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Березовенко Р. В., Матвієнко Ю. О., від 22 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 01 березня 2003 року по 20 жовтня 2015 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з травня 2016 року проживає з нею та перебуває на її утриманні. Вказувала, що вони з донькою проживають окремо від ОСОБА_5, який добровільно не надає допомоги на утримання дитини і не приймає участі у її вихованні, через що змушена звернутися до суду із цим позовом.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, стягнути з відповідача ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10 серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач як батько малолітньої дитини добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає, окрім того останній подав до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги визнав повністю та просив розглядати справу без його участі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи даний, спірсуд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, а доводи відповідача про те, що донька після ухвалення рішення проживає з ним, через що, на його думку, відсутні підстави для задоволення позову, не заслуговують на увагу, оскільки вони не доводять факту постійного проживання доньки разом із ним та факту її матеріального утримання або/чи добровільного надання такої допомоги.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 25 вересня 2016 року донька ОСОБА_6 повернулася і стала проживати разом із батьком. Суд першої інстанції був позбавлений можливості належним чином врахувати ці обставини, а тому виніс необґрунтоване рішення. Позивачем не було надано жодного доказу, що неповнолітня донька проживає разом із нею, що саме вона займається її вихованням та утриманням. 29 грудня 2016 року службою у справах дітей Білоцерківської міської ради було складено акт обстеження умов проживання, згідно якого було встановлено, що донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, після розлучення батьків залишилася проживати разом із батьком.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 01 березня 2003 року по 20 жовтня 2015 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася спільна донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована та проживає разом з позивачем у гуртожитку по АДРЕСА_1 (а. с. 4, 9).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтями 182, 184 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення аліментів із відповідача на утримання неповнолітньої доньки, позивач посилалася на те, що донька з травня 2016 року проживає разом із нею.

12 вересня 2016 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відповідачем було подано заяву про визнання у повному обсязі заявлених позовних вимог.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На момент вирішення справи, сторони спору не заперечували факту проживання доньки із матір'ю. Відповідачем було подано до суду заяву про визнання позову, яку було прийнято до уваги міськрайонний судом.

Окрім того, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що донька ОСОБА_6 25 вересня 2016 року повернулася проживати разом із ним, тобто після постановлення рішення місцевим судом.

Вказана обставина не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, оскільки на момент розгляду справи та винесення судового рішення, відповідач на вказані обставини не посилався, а навпаки, визнав позов, тобто визнав, що донька проживала з матір'ю.

Посилання відповідача на акт обстеження умов проживання, складений 29 грудня 2016 року службою у справах дітей Білоцерківської міської ради, та доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, зокрема нових доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі № 357/769/17 позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щдо предмету спору, - служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком ОСОБА_5 Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, які стягуються за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2016 року по справі № 357/8744/16-ц та відкликано виконавчий лист по даній справі.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта