Справа № 141/787/17
Провадження № 22-ц/772/2005/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Слісарчук О. М.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 рокуСправа № 141/787/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Новоживотівська сільська Рада Оратівського району Вінницької області,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє її представник - адвокат ОСОБА_5, на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року, ухвалене у приміщенні Оратівського районного суду Вінницької області о (головуючий суддя Слісарчук О.М.), повне судове рішення складено 25 травня 2018 року,

за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

встановив:

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік ОСОБА_6, який проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1. ОСОБА_6 заповіту не залишив. Спадкоємцями за законом першої черги, згідно ст. 1261 ЦК України крім позивача, є їх донька ОСОБА_7, яка від прийняття спадщини відмовилась, написавши відповідну заяву. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України немає. Спадкова справа після чоловіка не відкривалась.

Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, яке складається: з житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, яка розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року.

Нотаріально оформити прийняття спадкового майна позивач позбавлена можливості, оскільки на звернення до нотаріуса їй було роз'яснено, що пропущено шестимісячний строк прийняття спадщини, а поважності причин пропуску даного строку немає, тому змушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою та просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, яка розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області. Справу розглядати без її участі.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, яка розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області.

30 березня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у даній справі.

Ухвалою Оратівського району Вінницької області від 29 березня 2018 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Ухвала суду сторонами у справі не оскаржувалась та заперечення на дану ухвалу до апеляційної скарги на рішення суду не включені.

Заява ОСОБА_4 мотивована тим, що рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 06.09.2017 року задоволено позов ОСОБА_3, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, яка розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області.

Спадкові права позивач ОСОБА_3 переоформила після смерті свого чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, як спадкоємиця першої черги за законом згідно ст. 1261 ЦК України.

Проте, на момент розгляду справи у суді позивачу було відомо, що спадкоємицею першої черги, згідно зі ст. 1261 ЦК України є їх спільна донька ОСОБА_7 та донька від першого шлюбу - ОСОБА_4. Про вказане рішення суду заявниці ОСОБА_4 стало відомо після звернення до нотаріуса з приводу оформлення спадкових прав. Вважає, що наявність її як спадкоємця першої черги за законом, згідно ст. 1261 ЦК України є істотною обставиною, яка не була відомою під час розгляду справи в суді та є підставою для перегляду даного рішення. Просила переглянути за нововиявленими обставинами рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 06.09.2017 року у даній справі, скасувавши його та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та право власності на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, яка розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом задоволено.

Скасовано рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Ухвалено нове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Судові витрати залишено без відшкодування.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, що після набрання законної сили рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 06.09.2017 року, судом було встановлено, що окрім позивача ОСОБА_3 - дружини спадкодавця ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкоємцем першої черги за законом, згідно ст. 1261 ЦК України, є також донька від першого шлюбу - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.11.2000 року згідно якого батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 є: мати - ОСОБА_8 та батько - ОСОБА_6, а також свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 18.12.1996 року згідно якого шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 розірвано 18.12.1996 року.

Враховуючи вимоги положень ст. 423 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки суду під час ухвалення рішення у справі не було відомо про існування спадкоємця першої черги за законом, згідно ст. зі 1261 ЦК України дочки спадкодавця - заявниці ОСОБА_4, тому дана обставина є нововиявленою, яка була невідома суду під час розгляду справи та не могла бути встановлена, тому заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими слід задовольнити та скасувати рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 06.09.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В свою чергу матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача ОСОБА_3 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, не містять постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, не місять відомостей, підтверджених належними доказами, про неможливість одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, в інтересах якої діє її представник - адвокат ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції від 17 травня 2018 року скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неналежно повідомлено позивача ОСОБА_3 про дату, час і місце судового засідання 17 травня 2018 року. Також на думку апелянта ОСОБА_4 не виявила бажання успадкувати майно начебто за своїм батьком, хоча як зазначають свідки ОСОБА_6 не проживав однією сім'єю з її матір'ю та постає питання чи є взагалі вона рідною донькою спадкодавця, та чи є вона спадкоємницею першої лінії спорідненості. Також зазначає, що вона повністю пропустила 6 місячний строк для подання заяви про прийняття спадщини та подала таку заяву лише через більше ніж два роки у 2018 році та не зазначила поважність пропуску встановленого строку на прийняття спадщини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_10 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області у судове засідання не з'явився, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши пояснення представників сторін у справі, доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч. 1 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. 1) ч.ч. 4, 6, 7 статті 429 ЦПК України у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд: ухвалює рішення - якщо переглядалося рішення суду.

З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд переконаний, що оскаржуване судове рішення таким вимогам закону повністю відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що після набрання законної сили рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 06.09.2017 року, судом було встановлено, що окрім позивача ОСОБА_3 - дружини спадкодавця ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкоємцем першої черги за законом, згідно ст. 1261 ЦК України, є також донька від першого шлюбу - ОСОБА_4.

Вказане вище підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.11.2000 року згідно якого батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 є: мати - ОСОБА_8 та батько - ОСОБА_6, а також свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 18.12.1996 року згідно якого шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 розірвано 18.12.1996 року.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до ч.3 ст.429 ЦПК України, розглянувши заяву, суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляд.

Враховуючи вимоги положень ст. 423 ЦПК України, суд першої інстанції вважає, що оскільки суду під час ухвалення рішення у справі не було відомо про існування спадкоємця першої черги за законом, згідно ст. 1261 ЦК України дочки спадкодавця - заявниці ОСОБА_4, тому дана обставина є нововиявленою, яка була невідома суду під час розгляду справи та не могла бути встановлена, тому заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими слід задовольнити та скасувати рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 06.09.2017 року у даній справі.

Згідно вимог ч. 5 ст. 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову, тому суд не розглядав вимоги ОСОБА_4 про визнання нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та право власності на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, яка розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_3 до Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_3, то відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (№ 435-IV) .

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 22.10.2015 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області, який на випадок своєї смерті заповіту не залишив.

Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, яке складається: з житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, яка розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року.

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.04.2012 року ОСОБА_6 належить на праві приватної власності на земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6036 га, що розташована на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту.

Відповідно до довідки №120/0/191-17 від 15.08.2017 року виданої відділом в Оратівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області станом на 01.01.2017 року середня нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) ріллі на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами с. Новоживотів становить 102368. Станом на 01.01.2015 року середня нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) ріллі на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами с. Новоживотів становить 85307 грн.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 власником будинку є ОСОБА_6.

Як вбачається з витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №51147161 від 06.03.2018 року виданого приватним нотаріусом Дроновою В.О. після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 заведено спадкову справу за №33/2016, номер у спадковому реєстрі 58865535.

Як вбачається з витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №51147238 від 06.03.2018 року виданого приватним нотаріусом Дроновою В.О. після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у Спадковому реєстрі інформація відсутня.

Із копії заяви ОСОБА_12 від 15.03.2016 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи вбачається, що він приймає спадщину після смерті брата ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Із копії заяви ОСОБА_13 від 15.03.2016 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи вбачається, що вона відмовляється від прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і не заперечує щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_12.

Із копії заяви ОСОБА_14 від 15.03.2016 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи вбачається, що вона відмовляється від прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і не заперечує щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_12.

Із копії заяви ОСОБА_15 від 05.06.2016 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи вбачається, що він відмовляється від прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і не заперечує щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_12.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Таким чином, особи заяви яких містяться в спадковій справі за №33/2016, номер у спадковому реєстрі 58865535 є спадкоємцями другої черги за законом, згідно ст. 1262 ЦК України.

В свою чергу, ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_5 від 14.08.1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 одружились 14.08.1998 року, після чого позивачу присвоєно прізвище ОСОБА_3.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 21.03.2002 року ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 батьками якої є: мати - ОСОБА_18, батько - ОСОБА_6.

Згідно із свідоцтвом про шлюб НОМЕР_7 від 23.11.2013 року ОСОБА_19 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 23.11.2013 року, після чого прізвище дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.11.2000 року ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 батьками якої є: мати - ОСОБА_8, батько - ОСОБА_6.

Таким чином, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом, згідно ст. 1261 ЦК України.

Однак матеріали справи не містять відомостей про звернення ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 до нотаріальної контори з заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стаття 1297 ЦК України передбачає обов'язок спадкоємця звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Статтями 34, 66 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що видача свідоцтв про право на спадщину відноситься до повноважень нотаріусів, у встановлений законом строк для оформлення спадкової маси, до складу якої входить нерухоме майно, спадкоємці зобов'язані звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та з пакетом документів, які підтверджують такі факти: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, надавши свідоцтво про смерть спадкодавця, документи, підтверджуючі родинні зв'язки з померлим та правовстановлюючі документи на спадкове майно, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" вказано про те, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Позивачем, у зазначених спорах, у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК.

За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину.

Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з позовної заяви, підставами для звернення до суду з позовом ОСОБА_3 стала відсутність можливості нотаріального прийняття спадщини, оскільки позивачем пропущений шестимісячний строк звернення до суду.

Однак, стаття 1272 ЦК України встановлює норми щодо права на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини застосовуються до спадкоємців, право на спадкування яких виникло із набранням чинності ЦК.

Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Окрім цього, відповідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" вбачається, що главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування". У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

В свою чергу матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача ОСОБА_3 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, не містять постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, не місять відомостей, підтверджених належними доказами, про неможливість одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.

Крім цього, згідно п. 24. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК ( 435-15). Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) ( 435-15 ), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" помилковою є практика тих судів, які в порушення засад диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК) залишають без руху позовні заяви, у яких, на думку суду, неправильно визначено відповідача (наприклад, виконком місцевої ради, нотаріальна контора, бюро технічної інвентаризації (БТІ), територіальні органи Міністерства юстиції України), і надають додатковий строк позивачеві для усунення недоліків. У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, що судом встановлено наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, позивачем невірно визначено відповідачем у справі Новоживотівську сільську раду Оратівського району Вінницької області, при цьому клопотання про заміну первісного відповідача належним чином не подано.

Європейський суд з прав людини не раз висловлювався, що право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа ОСОБА_12 проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул'янов проти України)).

Крім того, суд першої інстанції правильно посилається у своєму рішенні на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_13 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду переконана, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо неналежного повідомлення позивача ОСОБА_3 про дату, час і місце судового засідання 17 травня 2018 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи (а.с.62), зокрема рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення повістка про виклик до суду на її ім'я була отримана 27.04.2018 року. Окрім того, судом розміщено оголошення про її виклик у судове засідання (а.с.60).

Також не погоджується апеляційний суд з доводами апеляційної скарги про те, що на думку апелянта ОСОБА_4 не виявила бажання успадкувати майно начебто за своїм батьком, хоча як зазначають свідки ОСОБА_6 не проживав однією сім'єю з її матір'ю та постає питання чи є взагалі вона рідною донькою спадкодавця та чи є вона спадкоємницею першої лінії спорідненості, оскільки той факт, що ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_8 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.11.2000 року, а в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які вказували б на оспорювання батьківства.

Зазначені доводи апеляційної скарги а також твердження, що ОСОБА_4 повністю пропустила 6 місячний строк для подання заяви про прийняття спадщини та подала таку заяву лише через більше ніж два роки у 2018 році і при цьому не зазначила поважність пропуску встановленого строку на прийняття спадщини, висновків суду першої інстанції викладених у судовому рішенні не спростовують на не впливають на правильність і законність вирішення даної справи в цілому.

Зокрема, судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.11.2000 року ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 батьками якої є: мати - ОСОБА_8, батько - ОСОБА_6.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення правильно встановив та виходив з того, що ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом, згідно ст. 1261 ЦК України. Однак матеріали справи не містять відомостей про звернення ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 до нотаріальної контори з заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Torija v. Spain) від 09 грудня 1994).

Таким чином, доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - адвокатом ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: