Справа № 357/2851/17 Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/241/18 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 47 19.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Суханової Є.М., Матвієнко Ю.О.

Секретар - Шуляк Д.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення коштів .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У березні 2017 року до суду звернулась ОСОБА_3 із зазначеним позовом Свої вимоги обгрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 2003 року . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2015 року шлюб розірвано. В період шлюбу, у липні 2013 року , сторонами набуто квартиру АДРЕСА_1. 11 липня 2016 року квартиру було реалізовано шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 Пунктом 2.1. Договору визначено, що вартість квртири за домовленістю сторін складає 100 350 грн., однак фактично продавець ОСОБА_2 отримав за її відчуження 25 000 доларів США. Посилаючись на те, що 1/2 частина вартості спірної квартири належить їй, як майно подружжя, позивач просила суд стягнути з відповідача 12 500 доларів США, що за курсом НБУ становить 337 500 грн.

Відповідач , заперечуючи проти позову, зазначав , що спірну квартиру було відчужено за згоди позивача та за суму вказану у договорі, тобто за 100 350 грн. Стверджував, що відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивачки 1/2 вартості реалізованої квартири в розмірі 50 200 грн., а тому в задоволенні позову просив відмовити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року позов задоволено частково . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частину вартості квартири в розмірі 287 300 грн , судові витрати 2 868,75 грн . В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального права і процесуального права , та постановити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позову . В апеляційній скарзі зазначав , що квартира придбана ним за його особисті кошти, до шлюбу , а відтак квартира є його особистою власністю.

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до розділу Х111 Перехідних положень ЦПК України ( в редакції від 15 грудня 2017 року установлено , що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей:

8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу;

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 2003 року . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2015 року шлюб розірвано ( а.с. 95) .

Крім того, сторони визнають, що за час перебування у шлюбі ними у липні 2013 року набуто майно у вигляді квартири за адресою : АДРЕСА_1 . Квартира є спільною сумісною власністю подружжя .( а.с. 31 ) .

В подальшому, після розірвання шлюбу, за нотаріально посвідченої згоди позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 11 липня 2016 року уклали договір купівлі-продажу зазначеної квартири.( а.с. 30-31)

Відповідно до 2.1. Договору, продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за - 100 350 грн. які отримані «ПРОДАВЦЕМ» від «ПОКУПЦЯ» при посвідченні цього договору.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного Кодексу України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України ).

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Згідно з пп. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідачем визнана та не оспорюється обставина, що спірна квартира придбана у шлюбі, за спільні кошти та те, що вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також рівність часток у праві спільної сумісної власності подружжя Головач. Після розірвання шлюбу, вказану квартиру відповідачем, за згодою позивачки, було відчужено.

Частинами 1,2 ст.70 Сімейного Кодексу України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

В даному випадку, набуту в період шлюбу квартиру, відповідачем відчужено, тому вимога позивачки про компенсацію їй частки вартості цієї квартири узгоджується з вимогами закону.

Відповідно до умов п 2.1. Договору купівлі-продажу, продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за - 100 350 грн, які отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_2 при посвідченні цього договору.

Згідно довідки від 12 липня 2016 року виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 50 200 грн. з призначенням платежу: сплата 50% від суми продажу квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу №2276 від 02 липня 2016 року.( а.с. 52)

Враховуючи твердження позивача про реальний продаж квартири за 25 000 доларів США, суд першої інстанції вірно виходив із належності та допустимості доказів .

Відповідно до ч.1, 2 ст. 57 ЦПК України(в редакції яка діяла на час ухвалення рішення ) , доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України( в редакції яка діяла на час ухвалення рішення ) , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до розписки від 11 липня 2016 року написаної власноручно ОСОБА_2 в присутності двох свідків, ОСОБА_2 отримав кошти за продаж своєї квартири в розмірі 25 000 доларів США від ОСОБА_4 Претензій до покупця не має і мати не буде. ( а.с. 53, 187) .

Крім того, договір купівлі - продажу спірної квартири АДРЕСА_1 , який відбувся 02 липня 2016 року , вчинено у розмірі саме 25 000 доларів США ( а.с. 79) .

Враховуючи встановлені обставин ,суд вірно дійшов висновку , що реальний продаж квартири АДРЕСА_1 був здійснений саме за 25 000 доларів США., а відтак , оскільки відчужена квартира була обєктом спільної сумісної власності подружжя, 1/2 частину її вартості ОСОБА_2 повинен компенсувати позивачці. Суд першої інстанції вірно врахував , що відповідач ОСОБА_2 вже перерахував позивачці 50 200 грн. на відшкодування вартості зазначеної квартири. Відповідно до офіційного курсу НБУ( на день ухвалення рішення ) , вартість 1/2 частини спірної квартири складає 337 500 грн., що еквівалентно сумі 12 500 доларів США., а тому до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає різниця між сплаченою сумою відповідачем та реальною вартістю частки позивачки в сумі за яку було продано вказану квартиру, а саме: грошова сума в розмірі 287 300 грн (337 500 грн. - 50 200 грн = 287 300 грн ).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення .

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття .

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення , а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 28 лютого 2018 року .

Головуючий

Судді