Провадження №22-ц/784/37/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/784/37/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Серебрякової Т.В.,

при секретарі - Шагай О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2017 року, постановлене під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні суду, у цивільній справі з єдиним унікальним номером 490/12296/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом, який в подальшому уточнив, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 року ОСОБА_2 25.04.2006 р. отримав кредит у розмірі 144370 грн. зі сплатою 14,76 % на рік. Також, позивач зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк». У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за вказаним кредитним договором, станом на 08.04.2014 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 934716,56 грн. Згідно з рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2012 р. з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто 337032,88 грн., тому різниця, яка підлягає стягненню становить 597683,68 грн. В серпні 2015 р. позивач звернувся до суду із заявою про зміну позовних вимог, в якій зазначив, що відповідно до вказаного рішення Центрального районного суду, була стягнута заборгованість станом на 21.07.2011р. Позивач вважав, що в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, яка не була предметом розгляду справи при прийнятті зазначеного рішення суду, позовні вимоги підлягають задоволенню та просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 546436,35 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 року, з яких : заборгованість за кредитом - 512,53 грн., заборгованість за процентами - 148032,18 грн., заборгованість з комісії - 5381,46 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань - 392510,18 грн., а також судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 р. у розмірі 262544,71 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 512,53 грн., заборгованість за процентами - 148032,18 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 114000,00 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог до ОСОБА_1 на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) та ст.12 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) та ст.13 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) та ст.81 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Так, судом було встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 25 квітня 2006року був укладений кредитний договір №NKMDAN0000058A, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 144370,00 грн., з яких: 102505,00 грн. на купівлю автомобіля та 41865,00 грн. на сплату страхових платежів на строк до 24.04.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,23% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і щомісячна комісія у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати повернення суми кредиту в наступному порядку: щомісячно в період оплати надавати банку грошові кошти в сумі 2232,27 грн. для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам. У випадку порушення будь-якого з зобов'язань, передбачених п.2.2.2 (сплата відсотків за користування кредитом), п.2.2.3 (сплата винагороди і комісії), позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу, що відповідає вимогам п.4.1 кредитного договору. Крім того, відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом до закінчення строку, визначеного договором.

Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає автомобіль Great Wall Safe Suy ( п.1.3 договору). Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 25.04.2006 р., банком був укладений договір поруки з ОСОБА_5, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і позичальник.

Банк виконав свої зобов`язання перед позичальником, надавши йому кредит в розмірі 144370,00 грн. Відповідач в порушення умов договору ухиляється від виконання своїх зобов`язань стосовно щомісячного погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 08.04.2014р. з урахуванням рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2012 р., яким стягнуто заборгованість станом на 21.07.2011 року у розмірі 337032,88 грн., що складається з: заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 113594,24 грн., заборгованості за процентами у розмірі 152362,95 грн., заборгованості за комісією в розмірі 12555,22 грн.; заборгованості за пенею у розмірі 58520,22 грн., складає 546436,35 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 512,53 грн.; заборгованість за процентами - 148032,18 грн., заборгованість з комісії - 5381,46 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 392510,18 грн. Саме цю суму позивач остаточно просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Також судом було встановлено, що заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 512,53 грн. не була предметом розгляду у 2012 році, оскільки її видача відбулася після 21.07.2012 року, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам та пені, то суд, враховуючи положення ч. 1,5 ст. 261,ст.266, ст. 509, 526, 530,599, 610, 611,631, частини 1 статті 612, частини 1 статті 1048 ЦК України, ст. 1054 ЦК України, а також виходячи з системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, з відповідачів на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в постанові Верховного Суду України № 6-1206цс15 від 23.09.2015р.

Про необхідність стягнення процентів за кредитом у межах строку позовної давності, якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, зазначено також в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № 6-249 від 02.12.2015р.

Представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_1

Посилаючись на сукупний аналіз положень ч.1 ст. 553 ЦК України, частини першої, другої статті 554 ЦК України, частини четвертої статті 559 ЦК України, суд дійшов висновку, що порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. При цьому, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов`язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручитель ОСОБА_1В.) взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 24.04.2013 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з тексту кредитного договору позичальник зобов`язався погашати заборгованість щомісяця у порядку та строки, встановлені Графіком погашення кредиту.

Згідно п.1 договорів поруки поручитель ОСОБА_5 поручилася перед банком за виконання боржником зобов`язання повернути кредит до 24.04.2013 р. та сплачувати за користування кредитними коштами 1,23% в місяць в дату сплати процентів, якою є 25 число кожного місяця, а у випадку порушення строків погашення кредиту - сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки у відповідності,порядку та строки, зазначені у кредитному договорі.

Згідно п.5 даного договору у випадку невиконання боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого п.1 цього договору, банк направляє поручителю вимогу із зазначенням невиконаного обов`язку, а поручитель згідно п.6 договору зобов`язаний виконати цей обов`язок впродовж 5 днів з моменту отримання вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 12.04.2014р. направив вимоги поручителю про сплату кредитної заборгованості за договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 р.

Отже, оскільки кредитним договором та договорами поруки передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 25 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником свого обов`язку за кредитним договором у такому ж обсязі, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, або більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання (у випадку не визначення строку поруки в договорі поруки) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань або збігу строку, встановленого в договорі поруки.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-272 цс16 від 29 червня 2016р., № 6-1009цс17 від 14 червня 2017р.

Через невиконання відповідачами умов кредитного договору, позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 391234,75 грн. і рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2012 р. з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже була стягнута сума заборгованості за кредитним договором в сумі 337032,88 грн., яка складалася з заборгованості за кредитом у сумі 113594,24 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 152362,95 грн., заборгованості за комісією у розмірі 12555,22 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 58520,47 грн. Дане судове рішення набрало законної сили, але не виконане до теперішнього часу.

В договорі поруки, встановлено, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, яким передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником у строк, передбачений кредитним договором свого зобов`язання.

Звернувшись до суду з вимогами про стягнення заборгованості в 2011р., позивач перервав перебіг строку позовної давності. Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з урахуванням передбаченого кредитним договором обов`язку виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), строку позовної давності (3 роки) та дати звернення до суду з даним позовом, суд вважав, що стягненню на користь позивача підлягає заборгованість по процентам у розмірі 148032,18 грн.

При цьому, суд не погодився з розміром нарахованої пені, яка в багато разів перевищує розмір боргу по кредиту.

Враховуючи положення ст. 549 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 липня 1996 року, а також те, що розмір нарахованої на підставі умов кредитного договору пені (392510,18 грн.) є надмірно великий порівняно з розміром заборгованості за кредитом та, враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд вважав за можливе зменшити розмір неустойки (пені) до 114000,00 грн.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості з комісії у розмірі 5381,46 грн., то суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині, так як відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Тому суд, встановивши, що комісія банком нараховується відповідачу за дії, які банк здійснює на власну користь, та врахувавши правову позицію, висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 5381,46 грн.

Остаточно на підставі аналізу з'ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 р. у розмірі 262544,71 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 512,53 грн., заборгованість за процентами - 148032,18 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 114000 грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та зменшення суми пені до 114000 грн. не оскаржене в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та зменшення суми пені до 114000 грн. апеляційним судом не переглядається взагалі.

Визначаючи період, за який підлягає стягненню сума заборгованості на користь банку, суд правильно виходив з того, що загальний строк позовної давності для звернення до суду позивачем не пропущено, так як позивач вже звертався до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за даним кредитним договором. Із копії позовної заяви, з якою позивач звертався до суду в 2011 році, вбачається, що вона надійшла до суду 20 жовтня 2011р.

Звернувшись до суду з вимогами про стягнення заборгованості в 2011р., позивач перервав перебіг строку позовної давності. Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг з наступного дня після пред'явлення позову. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, 3-річний строк позовної давності для звернення до суду закінчувався 20 жовтня 2014р. В суд з даним позовом позивач звернувся 29 вересня 2014 року, тобто в межах загального строку позовної давності. Тому позивач має право на стягнення заборгованості за кредитом за весь період, починаючи з 27 липня 2011 року по 08 квітня 2014 року.

Загальний розмір заборгованості за мінусом суми заборгованості за комісією та зменшеної судом суми пені, ніким із учасників процесу не оскаржується.

Проте, приймаючи рішення про стягнення всієї суми заборгованості в солідарному порядку з відповідачів, суд не в повній мірі врахував положення ст. ст. 554, 559, 252-255, 264, 267 ЦК України, із сукупного аналізу яких випливає, що, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. А оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 25 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником свого обов'язку за кредитним договором у такому ж обсязі, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-272 цс16 від 29 червня 2016р.

У справі яка переглядається, суд не в повній мірі врахував, що через невиконання відповідачами умов кредитного договору, позивач в 2011 році вже звертався до суду з вимогами про стягнення заборгованості як з боржника, так і з поручителя в солідарному порядку, що свідчить про те, що кредитор протягом строку дії поруки пред'явив вимоги до поручителя. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2012 р. з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже була стягнута заборгованість за кредитним договором станом на 21.07.2011р. в сумі 337032,88 грн., яка складалася з заборгованості за кредитом у сумі 113594,24 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 152362,95 грн., заборгованості за комісією у розмірі 12555,22 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 58520,47 грн. Дане судове рішення набрало законної сили, але не виконане до теперішнього часу.

Суд правильно посилався на те, що про необхідність стягнення процентів за кредитом у межах строку позовної давності, якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, зазначено також в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № 6-249 від 02.12.2015р.

Таким чином, з урахуванням передбаченого кредитним договором обов'язку виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), строку позовної давності та дати звернення до суду з даним позовом, а також виходячи з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, з урахуванням правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України № 6-1206цс15 від 23.09.2015р., на користь позивача з поручителя підлягає стягненню солідарному порядку з боржником прострочена заборгованість за процентами, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах 6-місячного строку позовної давності, починаючи з дати звернення до суду з даним позовом( 29 вересня 2014р), а саме за період з 29 березня 2014р. по 08 квітня 2014р., а не за весь період, як зазначив суд в рішенні.

В зв'язку з викладеним, необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що оскільки строк виконання основного зобов,язання закінчився 24 квітня 2013р., то позивач повинен був звернутися до суду з вимогою до поручителя протягом 6 місяців, починаючи з 25 квітня 2013р., а оскільки банк звернувся до суду тільки у вересні 2014р., то порука є припиненою в повному обсязі і у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_1 слід відмовити.

Визначаючи суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2012 р. сума заборгованості, яка стягнута з відповідачів( за мінусом пені) становить 278512,41грн. Дана сума не погашена до теперішнього часу.

Позивач звернувся до суду з позовом 29 вересня 2014р. і просив стягнути заборгованість станом на 08 квітня 2014р.

Таким чином, в межах строку дії поруки з апелянта, як поручителя, в солідарному порядку з боржником підлягає стягненню заборгованість за період з 29 березня 2014р. по 08 квітня 2014р., тобто за 10 днів. Сума процентів за цей період становить 2942 грн. 90 коп. (278512,41грн. : 360 днів х 38,04% х 10 днів=2942,90грн.).

Крім того, п.4.1 Кредитного договору передбачає сплату пені у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

Таким чином, розмір пені за зазначений період, яка також підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів становить 4177,70 грн. (278512,41грн. х 0,15% х 10 днів =4177,70грн.).

Отже, в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за період з 29 березня 2014р. по 08 квітня 2014р. у розмірі 7120,60 грн.( 2942,90грн.+ 4177,70грн.= 7120,60 грн.).

Інша сума заборгованості, визначена судом першої інстанції, за мінусом суми, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів, підлягає стягненню з боржника ОСОБА_2

При цьому колегія суддів враховує також те, що сума кредиту у розмірі 512,53 грн. була отримана відповідачем ОСОБА_2 24 квітня 2012р. Тобто, дана сума заборгованості за тілом кредиту не була предметом розгляду Центрального районного суду м. Миколаєва під час ухвалення рішення від 13.11.2012 р. про стягнення заборгованості з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором в сумі 337032,88 грн., яка була визначена станом на 21.07.2011р.

З вимогами про стягнення даної суми заборгованості з поручителя позивач у передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк до суду не звернувся, а тому порука в частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 512,53 грн. припинилася, тому дана сума заборгованості, а також сума процентів та пені, нарахована на цю суму, не підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача.

З урахуванням викладеного, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача становить 7120,60 грн. та складається з заборгованості за процентами у розмірі 2942,90грн. та пені у розмірі 4177,70грн.

Інша сума заборгованості у розмірі 255424 грн.11коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 512грн.53 коп., заборгованість за процентами - 145089 грн. 28 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 109822 грн.30 коп. підлягає стягненню на користь позивача з боржника ОСОБА_6

В зв'язку зі зміною сум, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, підлягають зміні і суми судового збору, які слід стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача у урахуванням пропорційності задоволених вимог до кожного з них.

Проаналізувавши вказані вище обставини по справі у їх сукупності, а також розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом зазначених вище норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного визначення суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку, а тому судове рішення слід змінити та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 р. у розмірі 7120 грн. 60 коп., з яких: заборгованість за процентами - 2942 грн. 90 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 4177грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 р. у розмірі 255424 грн.11коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 512грн.53 коп., заборгованість за процентами - 145089 грн. 28 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 109822 грн.30 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі1041грн.92коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 712 грн.».

До доводів апелянта та його представника, висловлених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, про те, що апелянт не підписувала договір поруки, а тому не повинна нести відповідальність за кредитними зобов'язаннями боржника, колегія суддів відноситься критично, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, а саме рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2012р. заборгованість за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 року станом на 21.07.2011р. вже була стягнута в солідарному порядку з ОСОБА_2, як боржника, та з ОСОБА_1, як поручителя. Дане рішення не було оскаржене в установленому законом порядку.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просила застосувати строки позовної давності та визнати, що порука припинена на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України і у зв'язку з цим скасувати рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог до неї, як до поручителя. На наявність інших підстав для скасування рішення не посилалася та не просила призначити почеркознавчу експертизу.

Згідно ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України (діючої редакції) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ці обставини можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Апелянт брала участь у розгляді справи, за результатами розгляду якої Центральним районним судом м. Миколаєва було постановлено рішення від 13 листопада 2012р. В тексті даного рішення зазначено, що апелянт та її представник посилалися під час розгляду справи на те, що вона не підписувала договір поруки, але належних доказів на підтвердження цього суду не надали. Тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є поручителем за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_2 та стягнув з них заборгованість за кредитним договором в солідарному порядку.

ОСОБА_1 дане рішення в установленому законом порядку не оскаржила до теперішнього часу.

З урахуванням викладеного, у даній справі не підлягають доказуванню обставини встановлені під час розгляду іншої справи №2-5560/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором стосовно того, що ОСОБА_1 є поручителем за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_2

Пояснення апелянта в апеляційному суді про те, що боржником ОСОБА_2 передавався банку в рахунок погашення заборгованості за кредитом автомобіль і що його вартість не врахована при визначенні заборгованості за кредитним договором, не підтверджені належними доказами по справі.

Навпаки, згідно наданих позивачем доказів, з боржника ОСОБА_2 на користь позивача стягувалася заборгованість за іншим кредитним договором б/н від 09.06.2005р. В ході примусового виконання рішення органами ДВС був реалізований автомобіль для погашення заборгованості за цим кредитним договором. Сума отримана від реалізації автомобіля в сумі 32164,68 грн. була спрямована на погашення пені і була врахована при розгляді справи Центральним районним судом м. Миколаєва у 2012р. (а.с.195-200). Те, що дана сума врахована позивачем при визначенні заборгованості за кредитом, свідчить і розрахунок заборгованості, який доданий позивачем до позовної заяви (а.с. 7).

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2017 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 р. у розмірі 7120 грн. 60 коп., з яких: заборгованість за процентами - 2942 грн. 90 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 4177грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKMDAN0000058A від 25.04.2006 р. у розмірі 255424 грн.11коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 512грн.53 коп., заборгованість за процентами - 145089 грн. 28 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 109822 грн.30 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі1041грн.92коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 712 грн.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня її проголошення до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді