Справа №489/3757/18
Провадження №2/489/1962/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань ОСОБА_2,

за участю: представника позивача: ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив поділити майно куплене в період шлюбу що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, оскільки вказана квартира набута ним та відповідачкою за час шлюбу за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме просить визнати за нею право власності на ? частки квартири АДРЕСА_2, за позивачем визнати право власності на ? частки вищезазначеної квартири. Посилаючись на те, що сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач не виконує своїх обовязків по вихованню та утриманню дітей, не дбав про матеріальне забезпечення сімї, наразі не сплачує аліменти на утримання дітей, які присуджені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Клопотань про слухання справи за відсутності від сторін не надходило, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровано 02 вересня 2010 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві від 20 березня 2018 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач посилається на те, що за час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованого 22.05.2018 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу від 30.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 6166.

Відповідно до довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційної контори № 11 від 27.07.2017 року за вих. № 1423, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: відповідач ОСОБА_4, та діти: ОСОБА_6, ОСОБА_7

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За змістом ч. 4 та ч. 5 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідачка просить визнати за нею право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей та відповідач матеріальної допомоги не надає. А також аліменти, які сплачує позивач на утримання дітей не вистачає для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки всіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 серпня 2017 року до досягнення дітьми повноліття.

17 листопада 2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист по справі №и 489/3958/17 (провадження 2/489/2126/17).

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_9 територіального управління юстиції у Миколаївській області про обмеження боржника у праві виїзду за межі України по виконавчому провадженню № 55272960 від 17.02.2018 року, ОСОБА_5 обмежено у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Верховний Суд України в постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» (пункт 30) роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 статті 70 СК в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Інтереси неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засад рівності часток.

Тобто законом передбачено, що у виключних випадках можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна.

Отже, основною підставою для застосування правила відступлення від рівності часток подружжя, є не тільки факт проживання дітей з одним з подружжя, але і доведеність факту недостатності розміру аліментів, які отримує подружжя, з яким проживають діти, для забезпечення їх відповідного розвитку.

Проте, відповідно до розрахунку заборгованості наданого державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_9 територіального управління юстиції у Миколаївській області станом на 01.07.2018 року заборгованість по аліментам відсутня.

А отже, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи не містять будь-яких обґрунтувань та жодних доказів того, що аліменти, що сплачує відповідач, недостатні для забезпечення розвитку неповнолітніх дітей, заборгованості по несплаті аліментів немає. Питання про збільшення розміру аліментів, чи спонукання останнього надавати інші кошти чи допомогу для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, позивачем не ставилось.

Отже, якщо інтереси дітей можуть бути задоволенні без відступу від принципу рівності часток подружжя, то при поділі майна, суд не повинен його порушувати.

Згідно розяснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї Постанови розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17.

Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що вищезазначене майно було придбане сторонами за час шлюбу, за спільні кошти та є обєктом права спільної сумісної власності, наявні підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя, а тому позов підлягає задоволенню.

Вимоги про розподіл судових витрат позивачем не ставилось, тому витрати повязані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_4.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_4.

Судові витрати повязані з розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Суддя Ленінського районного

суду міста ОСОБА_1 Румянцева

Повний текст судового рішення складено «07» листопада 2018 року.