Справа № 309/623/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Чучки Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 13 лютого 2018 року (у складі судді Волощук О.Я.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області про визнання недійсними державний актів на право власності на земельну ділянку та скасування їх реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності щодо володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, функціональне призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, шляхом визнання недійсними:

-державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, функціональне призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, виданого ОСОБА_2;

-державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3, функціональне призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, виданого ОСОБА_4;

-а також скасувати державну реєстрації указаних державних актів на право власності на земельну ділянку у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 05.11.1999 р. їй був виданий державний акт на право приватної власності на землю за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розміром 0,058 га на підставі рішення виконавчого комітету Хустської міської ради народних депутатів від 27 жовтня 1999 р.

У 2016 р. вона звернулася до ФОП ОСОБА_5 із метою виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж своєї земельної ділянки в натурі (на місцевості) для присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці та внесення відповідних відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. У ході виконання цих робіт виявилося накладання меж суміжних земельних ділянок: її та відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4, оскільки при виготовленні державних актів відповідачів землевпорядна організація не перевірила наявність у суміжного землекористувача державного акту на землю, а також належним чином не було здійснено погодження меж.

Вважає, що відсутність кадастрового номеру земельної ділянки істотно обмежує її право власності на земельну ділянку і це право можна захистити тільки шляхом скасування державних актів на земельні ділянки відповідачів.

Рішенням Хустського районного суду від 13 лютого 2018 р. позов задоволено частково: зобов'язано ОСОБА_2 і ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності щодо володіння, розпоряджання земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання їх звернутися до землевпорядної організації для виправлення технічних помилок у технічній документації по встановленню вірних координат по виготовленню державних актів на право власності на земельні ділянки; у частині визнання недійсними та скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 10.11.2004 р. і ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 від 15.11.2006 р. відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 320 грн. у відшкодування судового збору.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати це рішення із підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Доводи скарги зводяться до такого:

-судом першої інстанції не було належним чином досліджено докази, подані ним у ході судового розгляду;

-під час погодження меж земельних ділянок позивач не мала жодних претензій до нього, про що в матеріалах справи містяться відповідні документи;

-позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, чим саме відповідачі порушують її право власності на земельну ділянку;

-суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, однак вийшов за межі позовних вимог, що є неприпустимим.

У письмових відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 і Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області просять відхилити апеляційну скаргу як необґрунтовану та залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне, оскільки доводи скарги не спростовують висновків суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що причиною накладання меж земельних ділянок є неякісне визначення координат земельних ділянок ОСОБА_2 і ОСОБА_4 землевпорядною організацією ГКП «Румб». Усунення такого накладання меж земельних ділянок ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 можливе шляхом проведення виправлень помилок у Державному земельному кадастрі без скасування державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 і ОСОБА_4

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - зміні, з таких мотивів.

Згідно з положеннями ст.ст. 2 ч.3 п.5, 13 ч.1, ч.3 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є диспозитивність. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 367 ч.1, ч.6 цього Кодексу суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржив лише один із відповідачів - ОСОБА_2, то перегляд такого в апеляційному порядку здійснюється у цих межах.

Як видно з матеріалів справи, предметом позовних вимог, який не змінювався, є усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку шляхом визнання недійсним виданого ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, функціональне призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, і скасування державної реєстрації такого.

Між тим, суд першої інстанції усупереч принципу диспозитивності зобов'язав ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні позивачкою права власності щодо земельної ділянки шляхом зобов'язання його звернутися до землевпорядної організації для виправлення технічних помилок у технічній документації по встановленню вірних координат по виготовленню державногоакту на право власності на земельнуділянку, тобто надумав і вирішив позовну вимогу, яка не заявлялася.

При цьому, позовні вимоги (зокрема, до ОСОБА_2) вирішив по суті, оскільки у визнанні недійсним виданого останньому державного акту на право власності на земельну ділянку та скасуванні державної реєстрації такого відмовив.

У контексті наведеного доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обґрунтованими.

Решта апеляційних доводів стосуються тієї частини рішення, якою у позовних вимогах до ОСОБА_2 відмовлено, а тому такі не впливають на висновки суду першої інстанції і детального правового аналізу не потребують.

Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча §1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (п.58 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Seryavinandothers v. Ukraine», №4909/04).

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги таку належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виключивши вказівку про зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні позивачкою права власності щодо земельної ділянки шляхом зобов'язання його звернутися до землевпорядної організації для виправлення технічних помилок у технічній документації по встановленню вірних координат по виготовленню державного акту на право власності на земельну ділянку.

Решту рішення належить залишити без змін, оскільки висновок суду про те, що за наслідками аналізу планово-картографічних матеріалів, кадастрових зйомок, технічних документацій щодо передачі земельних ділянок у власність, Публічної кадастрової карти встановлено, що причиною накладання меж земельних ділянок є неякісне визначення координат, зокрема земельної ділянки ОСОБА_2 землевпорядною організацією ГКП «Румб», відповідає обставинам справи та письмовим доказам.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 89, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2.Рішення Хустського районного суду від 13 лютого 2018 року в частині, якою зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності щодо володіння, розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання його звернутися до землевпорядної організації для виправлення технічних помилок у технічній документації по встановленню вірних координат по виготовленню державного акту на право власності на земельну ділянку скасувати.

3.Решту рішення стосовно позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 залишити без змін.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5.Повне судове рішення складено 05.11.2018 р.

Судді: