Справа №: 398/2867/17
провадження №: 2/398/366/18
"22" лютого 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючої судді: Соколової Р.І., за участю секретаря Лісовської Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрія Кіровоградської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою № 2 в будинку № 42 по вул.Діброви в м.Олександрії, у звязку з відсутністю відповідачів у цьому помешканні понад шість місяців без поважних причин.
Позов мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2006 року вона являється власником зазначеної квартири. Крім неї в квартирі зареєстровані її дочка ОСОБА_2 та троє онуків: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Однак, ні її дочка, ОСОБА_2, ні неповнолітній син останньої ОСОБА_3 починаючи з 2010 року в квартирі не проживають, їх особистих речей там немає, добровільно знятись з реєстрації не бажають.
Оскільки її онуку ОСОБА_3 на даний час виповнилось шістнадцять років, він, у відповідності до ч.2 ст.29 ЦК України, самостійно має право обирати собі місце проживання, а тому є відповідачем в зазначеній справі.
Вона має намір продавати квартиру, а реєстрація в ній відповідачів перешкоджає такому праву.
Відповідачі не проживають в квартирі понад шість місяців, підстав для зберігання за ними права користування жилим приміщенням немає, а отже позивач просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Оскільки предметом судового розгляду являється вирішення спору стосовно житлових прав неповнолітньої особи, ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 04.12.2017 року судом до участі в справі в якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради.
21.02.2018 року представником третьої особи було надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради, згідно якого ні позивач ні відповідачі з приводу зазначеного питання до комісії з питань захисту прав дитини не звертались. Однак при цьому, зазначено, що відповідно до п. 1 ст.3, ст. 27 Конвенції «Про права дитини», п.3 ст. 5, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» орган опіки та піклування не може надати погодження на визнання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, так як це призведе до порушення права ди тини на користування цією житловою площею.
Позивач, в судовому засіданні, 12.01.2018 року, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в позові. При цьому пояснила, що дочка ОСОБА_6 виїхала приблизно в 2009 році, її та онука вона не бачила з 2013 року. Протягом року вони спілкувались телефоном.
Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову в частині визнання втратившим право користування жилим приміщенням неповнолітнього ОСОБА_3 з підстав, зазначених у висновку органу опіки та піклування від 21.02.2018 року.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судові засідання, призначені на 9 листопада 2017 року, 4 грудня 2017 року, 12 січня 2018 року, 5 лютого 2018 року та 22 лютого 2018 року., жодного разу не зявились. Поштові відправлення, якими було направлено відповідачам судові повістки про виклики до суду, повернулись на адресу суду з відмітками про невручення «через незапит» або «за закінчення встановленого строку зберігання». При цьому, за відомостями управління дозвільно погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради від 12.10.2017 року вих. №1834/81/16 та відомостями адресно-довідкого підрозділу ГУДМС України в Кіровоградській області від 13.10.2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_6., починаючи з 05.06.2007 року. Згідно довідки адресно-довідкого підрозділу ГУДМС України в Кіровоградській області від 13.10.2017 року та відомостей управління дозвільно погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради від 24.10.2017 року вих. №1897/83/16 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованим не значиться.
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Враховуючи викладене, відповідачі вважається такими, що про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, думку представника третьої особи, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК УРСР).
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Судом встановлено наступні обставини справи.
За згодою позивача, в даній квартирі була зареєстрована дочка останньої, яка є відповідачем по справі, а також проживав онук неповнолітній ОСОБА_3 що підтверджується довідкою КП «Житлогосп» від 07.08.2017 року №280.
В звязку з реєстрацією відповідачів в квартирі позивач позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, на даний час має намір продати квартиру.
Відповідачі з 2010 року, за вказаною адресою не проживають, їх особисті речі там не зберігаються. Даний факт підтверджується актом № 394 від 07.08.2017р., який належним чином затверджений директором комунального підприємства та підписаний комісією в складі: працівника КП ОСОБА_10, сусідів ОСОБА_9, ОСОБА_8 та мешканця квартири ОСОБА_1 Таким чином, судом встановлено, що відповідачі зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_7, але не мешкають в ній з 2010 року без поважних на те причин, їх особистих речей там немає
Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України.
З матеріалів справи встановлено, що відповідачі фактично в квартирі не проживають, їх речі там не зберігаються, до суду з заявою про усунення перешкод в користуванні цим жилим приміщенням, не звертались.
Суд враховує висновок органу опіки та піклування, який не погоджується на визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням неповнолітнього ОСОБА_3, оскільки це призведе до порушення прав останнього на користування вказаною квартирою, однак разом з тим, відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним субєктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_3 у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.
Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоровя, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Олександрійської міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, пояснили, що позивача знають давно, в квартирі вона проживає одна. Дочка позивача, років 10 назад, поїхала на заробітки і більше до квартири не поверталась.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач разом з сином беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідача разом з дитиною у спірній квартирі.
З огляду на викладене, та враховуючи, що неповнолітня дитина мешкає разом з відповідачем, яка за власним бажанням не проживає у спірній квартирі з 2010 року, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження. Реєстрація відповідачів в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,13,81, 89, 141,259, 263-265, 280- 282, 287 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання осіб як такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 2 в будинку № 42 по вул.Діброви м. Олександрії Кіровоградської області.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційну скаргу на заочне рішення може бути подано позивачем до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Р.І. Соколова