Справа № 303/798/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 лютого 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/798/17 за позовом ОСОБА_2 до Мукачівської міської ради Закарпатської області, Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області і Мукачівської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 червня 2017 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., -

встановив:

ОСОБА_2 09.02.2017 звернулася до суду із зазначеним позовом до Мукачівської міської ради, Виконкому Мукачівської міськради та Мукачівської ЦРЛ мотивуючи таким. Позивач з 08.02.1999 працював на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ, а з 01.01.2000 був переведений на посаду заступника головного лікаря по кадрах. Наказом начальника Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради від 01.12.2016 № 1866-02 позивача звільнено з роботи відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України - у зв'язку зі скороченням штату працівників. Звільнення є незаконним.

Позивач ОСОБА_2 має вищу економічну освіту, до дисциплінарної відповідальності не притягалася, працювала на посаді безперервно і на час звільнення була єдиним працевлаштованим членом сім'ї.

У визначеному ст. 49-2 КЗпП України порядку позивача не було повідомлено про наступне звільнення за два місяці до такого, накази головлікаря Мукачівської ЦРЛ від 25.12.2105 № 684-к і № 132-о, на які покликається наказ про звільнення, до позивача не доводилися. 25.11.2016 позивачу надавався лист головлікаря Мукачівської ЦРЛ зі змісту якого стало відомо про наступне звільнення з 01.12.2016 та пропозицію переведення на посади, які не відповідали професії, кваліфікації та освіті позивача.

Всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України звільнення було проведене без попередньої згоди первинної профспілкової організації, тоді як така згода вимагалася.

Роботодавець порушив установлені ст. 42 КЗпП України правила щодо переважного права працівника на залишення на роботі при вивільненні працівників. Так, власником лікарні є територіальна громада міста Мукачева в особі Мукачівської міськради, ліквідація відділу кадрів лікарні відбулася на підставі відповідного рішення сесії міськради, яким одночасно було з 22.12.2015 створено централізовану бухгалтерію Відділу охорони здоров'я Виконкому міськради зі штатною чисельністю працівників у 22 особи.

Працівники відділу кадрів лікарні були працевлаштовані у централізованій бухгалтерії, при цьому, без врахування переваг, які в силу закону мав позивач, туди були переведені одна особа пенсійного віку і одна особа без вищої освіти. Окрім цього, у відділі охорони здоров'я є й інші посади, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до його кваліфікації та освіти. При вивільненні та переведенні працівників повинні були враховуватися всі вакансії, що могли бути запропоновані працівникам різних підрозділів, установ, у яких провадилося скорочення штату працівників, чого не було зроблено.

Начальник Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради не мав повноважень видавати наказ про звільнення позивача з роботи, вирішення такого питання, як і інших питань, пов'язаних зі скороченням чисельності, штату та звільненням працівників, належить до компетенції головного лікаря лікарні.

Позивачу виплачена вихідна допомога відповідно до ст. 44 КЗпП України в сумі 3752,80 грн, яка, однак, є значно меншою від належного позивачу середньомісячного заробітку.

Виходячи із викладеного, позивач ОСОБА_2 просила:

визнати незаконним і скасувати наказ начальника Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради від 01.12.2016 № 1866-02 про звільнення її з роботи;

поновити її на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ;

стягнути з Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.12.2016 по день набрання рішенням суду законної сили, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць;

покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21.06.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 рішення суду оскаржила як незаконне та необґрунтоване. Посилається, зокрема, на те, що Відділ охорони здоров'я є структурним підрозділом Виконкому Мукачівської міськради, який, у свою чергу, є належним відповідачем у справі, а кошти вона просила стягнути з Відділу охорони здоров'я, інтереси якого представляв одночасно представник Мукачівської ЦРЛ.

Стосовно строку звернення до суду, то вона своєчасно пред'явила позов, але ухвалою суду його незаконно було залишено без руху, а потім - визнано заяву неподаною, тому строк вона пропустила з поважних причин. Позов підлягав задоволенню внаслідок незаконного звільнення працівника, оскільки відповідна процедура була порушена, що будо доведено.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідачі Виконком Мукачівської міськради та Мукачівська центральна районна лікарня вказують на її необґрунтованість, просять скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Зазначають, зокрема, що процедура звільнення працівника була дотримана, позов не був доведений і, крім того, був пред'явлений за спливом строку, встановленого законом для звернення до суду, а також був пред'явлений до неналежних відповідачів та не був пред'явлений до Відділу охорони здоров'я Мукачівського міськвиконкому.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, її представників ОСОБА_5 та адвоката Пішковція В.С., які апеляцію підтримали, представників відповідачів Мукачівської міськради та Виконкому Мукачівської міськради ОСОБА_7 і відповідача Мукачівської ЦРЛ ОСОБА_8, які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову по суті. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України в редакції, що була чинною на час звернення позивача до суду та вирішення справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Аналогічно ці питання регулюються нормами ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, ст. 41 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 49, 51). Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч. 3 і ст. 367 ч. 4 відповідних редакцій ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач у справі за позовом, що виник із трудових правовідносин (зокрема, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу) не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі змінювати склад відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках (ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 і ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49-52, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 поставила питання про визнання незаконним і скасування наказу начальника Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради від 01.12.2016 № 1866-02 про звільнення її з роботи, про поновлення її на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ і про стягнення з Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01.12.2016 по день набрання рішенням суду законної сили (а.с. 1-4).

На підтвердження доводів позову ОСОБА_2 посилалася, зокрема, на те, що з 08.02.1999 працювала на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ, з 01.01.2000 була переведена на посаду заступника головного лікаря по кадрах, а наказом начальника Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради від 01.12.2016 № 1866-02 її звільнено з роботи відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України - у зв'язку зі скороченням штату працівників незаконно (а.с. 8, 10-11 та ін.).

Так, у визначеному ст. 49-2 КЗпП України порядку позивача не було повідомлено про наступне звільнення за два місяці до такого, накази головлікаря Мукачівської ЦРЛ від 25.12.2105 № 684-к і № 132-о (а.с. 12-13), на які покликається наказ про звільнення, до позивача не доводилися. 25.11.2016 позивачу надавався лист головлікаря Мукачівської ЦРЛ зі змісту якого стало відомо про наступне звільнення з 01.12.2016 та пропозицію переведення на посади, які не відповідали професії, кваліфікації та освіті позивача (а.с. 9).

Всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України звільнення було проведене без попередньої згоди первинної профспілкової організації, тоді як така згода вимагалася.

Роботодавець порушив установлені ст. 42 КЗпП України правила щодо переважного права працівника на залишення на роботі при вивільненні працівників, оскільки не була врахована можливість працевлаштування позивача у централізованій бухгалтерії Відділу охорони здоров'я Виконкому міськради, що був створений у ході реорганізації, тоді як інші працівники були працевлаштовані в цій бухгалтерії без урахування переваг, які мав перед такими працівниками позивач.

У відділі охорони здоров'я є посади, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до його кваліфікації та освіти. При вивільненні та переведенні працівників повинні були враховуватися всі вакансії, що могли бути запропоновані працівникам різних підрозділів, установ, у яких провадилося скорочення штату працівників, чого не було зроблено.

Начальник Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради не мав повноважень видавати наказ про звільнення позивача з роботи, вирішення такого питання належить до компетенції головного лікаря лікарні.

Відповідачі Мукачівська міськрада, Виконкому Мукачівської міськради та Мукачівська ЦРЛ натомість вказували на законність звільнення позивача з посади начальник відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ, який є структурним підрозділом лікарні, внаслідок скорочення штату працівників лікарні через реорганізацію закладів охорони здоров'я в м. Мукачеві на підставі рішення Мукачівської міської ради від 24.12.2015 № 53 (а.с. 14-15).

Зокрема, про наступне вивільнення (звільнення) у зв'язку зі скороченням штату працівників позивача було повідомлено ще листом від 29.12.2015 (а.с. 61-62), повторно це було зроблено 25.11.2016 і було запропоновано вакантні посади в Мукачівській ЦРЛ, від яких позивач відмовився 30.11.2016 (а.с. 57-59).

Вимоги про узгодження питання звільнення з органом профспілки були дотримані, оскільки 22.01.2016 і потім під час розгляду справи судом - 21.04.2017 профком Мукачівської ЦРЛ дав згоду на звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі ст. 40. Ч. 1 п. 1 КЗпП України (а.с. 56, 137-139). Трудова книжка була видана позивачу 01.12.2016 (а.с. 99).

Крім того, позивач без поважних причин пропустив установлений ст. 233 ч. 1 КЗпП України місячний строк для звернення до суду із таким позовом, а Відділ охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради є юридичною особою, до компетенції сам якої входить питання звільнення позивач з роботи (а.с. 72, 73, 76 та ін.).

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом…, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган… зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю… і угодою сторін (ст. 21 ч. 1 КЗпП України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до указаних положень закону, норм передбачених ст.ст. 2, 4, 5-1, ст. 23 ч. 1 п. 1, ст. 24 ч.ч. 1, 3 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і роботодавцем, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін, на підставі якого між сторонами виникають та реалізуються взаємні права та обов'язки у сфері трудових відносин.

Загальні засади організації охорони здоров'я в України визначаються Основами законодавства України про охорону здоров'я (Закон № 2801-XII). Трудові відносини працівників закладів охорони здоров'я регулюються КЗпП України, Умовами оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005 № 308/519 (реєстрація в Мін'юсті України від 17.10.2005 за № 1209/11489, Умови оплати праці), Галузевими правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників закладів, установ, організацій та підприємств системи охорони здоров'я України, затвердженими наказом МОЗ України від 18.12.2000 № 204-о (Галузеві правила), іншими актами законодавства.

Галузевими правилами передбачено, серед іншого, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу у закладі, установі, організації та підприємстві (п. 5); укладення трудового договору оформляється наказом власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (п. 7); припинення трудового договору оформляється наказом власника або уповноваженого ним органу (п. 12). Наказ Мінпраці та соцполітики України, МОЗ України від 05.10.2005 № 308/519 (п. 2), Умови оплати праці (п.п. 1.6., 1.9., 3.1., 5.11. та ін.) визначають повноваження керівників закладів охорони здоров'я щодо встановлення посадових окладів, надбавок, доплат, у відповідній частині - премій, тобто, повноваження зі встановлення та регулювання умов оплати медичних працівників, а також передбачають, що керівник закладу несе відповідальність за своєчасне та правильне визначення розміру заробітної плати працівників згідно з чинним законодавством.

В силу вимог ст.ст. 3, 15, 16 Закону № 2801-XII, Відділ охорони здоров'я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради () як орган охорони здоров'я (а.с. 76) та Мукачівська центральна районна лікарня як заклад охорони здоров'я () є юридичними особами. Відповідний статус, повноваження, функції Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради та Мукачівської ЦРЛ визначені актами законодавства, зафіксовані також у Положенні про Відділ охорони здоров'я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, у Статуті Мукачівської ЦРЛ, затверджених рішенням Мукачівської міської ради від 28.04.2016 №№ 192 і 193 (а.с. 72-75, 79-92). За змістом указаних Положення (п. 2.11.) і Статуту у відповідних редакціях (п.п. 1.4., 4.1.2., 4.3., 4.3.10., 8.1.1. та ін.), відділ кадрів лікарні до реорганізації закладів охорони здоров'я м. Мукачева був структурним підрозділом лікарні, призначення та звільнення керівника якого належить до компетенції Відділу охорони здоров'я Мукачівського міськвиконкому (його начальника) як уповноваженого органу, до сфери управління якого належить лікарня.

Отже, з урахуванням наведеного та приписів, зокрема, ст. 80, ст. 81 ч. 2 абз. 3, ст. 96 ч.ч. 1, 3 ЦК України, ст. 21 КЗпП України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об'єднання, права і гарантії їх діяльності», ст.ст. 26, 28-30 ЦПК України в редакції на час вирішення справи судом першої інстанції (ст.ст. 42, 46-48 чинної на час апеляційного розгляду справи редакції ЦПК України), у ОСОБА_2 виникли трудові відносини з Мукачівською центральною районною лікарнею, роботодавцем є ця юридична особа, яка в межах трудових відносин використовує та оплачує працю фізичної особи, є стороною в цивільній справі і за загальним правилом повинна самостійно відповідати за позовом у трудовому спорі. Поряд із цим, законодавством, установчими документами відповідних юридичних осіб визначені особливості управління в сфері охорони здоров'я, зокрема, і особливості (порядок) призначення та звільнення ОСОБА_2 як керівника структурного підрозділу закладу охорони здоров'я (лікарні), особливості утримання закладу охорони здоров'я, його фінансування тощо на реалізацію повноважень відповідного державного органу охорони здоров'я.

За обставинами справи, саме за рахунок коштів, які виділяються на фінансування лікарні, в т.ч., на оплату праці працівників закладу охорони здоров'я у випадку задоволення позову слід буде сплатити позивачу відповідні суми, для лікарні можуть настати відповідні матеріально-правові наслідки та обов'язки сторони у трудових відносинах у зв'язку з вирішенням спору. Тобто, Мукачівська ЦРЛ матиме відповідний обов'язок, що його слід буде виконати за її рахунок. Роботодавець управі при розгляді трудового спору судом (ст.ст. 232, 235 КЗпП України) захищати свою правову позицію в справі, заперечувати доводи позову, наводити доводи щодо законності своїх дій і т.ін.

Таким чином, Мукачівська ЦРЛ є належним відповідачем за вимогами позову ОСОБА_2 Водночас із урахуванням специфіки порядку призначення ОСОБА_2 на посаду, її звільнення, способу фінансування лікарні та фактичної спільної відповідальності закладу охорони здоров'я та органу охорони здоров'я за дотримання порядку оплати праці медичних працівників, залежно від підстав і предмету конкретного позову, формулювання вимог Відділ охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради теж може бути належним відповідачем у справі, оскільки саме цей державний орган (його керівник, який у межах відповідних повноважень діє від імені державного органу управління), приймає рішення щодо трудових відносин керівника структурного підрозділу лікарні, саме цьому державному органу у разі задоволення позову слід буде профінансувати додаткові витрати роботодавця тощо.

Розпорядившись своїми трудовими і процесуальними правами на власний розсуд, позивач ОСОБА_2 визначила і сформулювала позовні вимоги у спосіб, в який нерозривно пов'язала вимогу про визнання незаконним і скасування наказу начальника Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради про звільнення, за якою відповідачем мав бути саме цей Відділ, вимогу про поновлення її на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ, за якою відповідачем є Мукачівська ЦРЛ, і вимогу про стягнення є з Відділу охорони здоров'я Виконкому Мукачівської міськради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, де відповідачем теж повинен був бути цей Відділ.

Відповідно до правової та процесуальної позиції позивача, конструкції позову вимоги про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залежать від вирішення першої вимоги - про скасування наказу про звільнення позивача з роботи. Тож окреме вирішення вимог позову не є можливим.

Попри вищенаведене, позивач пред'явив позов лише до одного належного відповідача - Мукачівської ЦРЛ, тоді як Відділ охорони здоров'я Мукачівського міськвиконкому, наказ якого оспорюється і про стягнення коштів з якого було поставлено питання (про права та обов'язки якого йдеться), не брав участі в справі. Мукачівська міська рада і Виконавчий комітет Мукачівської міської ради не є належними відповідачами у трудовому спорі, що розглядається, не є сторонами трудового договору, безпосередніми учасниками трудових правовідносин. Та обставина, що відділ охорони здоров'я є підрозділом виконкому ради зазначеного не спростовує і наведеного не усуває, позаяк відділ охорони здоров'я як орган управління закладами охорони здоров'я та юридична особа, що має відповідні повноваження, є самостійним учасником спірних правовідносин і самостійним учасником процесу, який самостійно і на власний розсуд управі захищатися від позову. Втім, таких прав і можливостей відділ охорони здоров'я був позбавлений. Особливостей спірних правовідносин у контексті конструкції позову та суб'єктного складу сторін у справі суд не врахував, у порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 відповідної редакції ЦПК України, питання про участь Відділу охорони здоров'я Мукачівського міськвиконкому в якості відповідача (співвідповідача) в справі не обговорив.

Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, пред'явити зустрічний позов тощо (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174 ЦПК України у редакції на час вирішення справи місцевим судом). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов'язків сторін у трудових відносинах мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач, зокрема, орган управління у сфері охорони здоров'я.

Тож позов не був пред'явлений, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів, позов був пред'явлений до неналежних відповідачів. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 і ст. 352 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України на час вирішення справи (ст.ст. 89, 263-265 чинної редакції цього Кодексу), вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову, проте, не внаслідок його необґрунтованості та недоведеності, як це випливає з рішення місцевого суду, а через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв'язання спору не йдеться. У цьому зв'язку фактична неправильна відмова судом у позові з підстав його необґрунтованості та недоведеності і одночасно внаслідок пропущення строку звернення позивача по захист трудових прав, інші питання обґрунтованості позову по суті та пов'язані обставини наразі значення не мають.

Виходячи з наведеного, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення, вирішення справи без участі в ній усіх належних та необхідних для вирішення спору відповідачів було обов'язковою підставою для скасування рішення суду, а положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 чинної редакції ЦПК України прямо встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Відповідні доводи заперечень щодо правової позиції позивача в справі слід визнати обґрунтованими, такі знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Пред'явлення позову не до всіх належних відповідачів і пред'явлення його при цьому до неналежних відповідачів є порушенням вимог закону щодо суб'єктного складу сторін у справі.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав - внаслідок порушення вимог закону щодо суб'єктного складу сторін у справі.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 червня 2017 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до Мукачівської міської ради Закарпатської області, Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області і Мукачівської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити внаслідок порушення вимог закону щодо суб'єктного складу сторін у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 лютого 2018 року.

Судді