Справа № 199/8522/17
24 січня 2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Подорець О.Б.
за участю секретаря Терентієвої Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3, де третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації, -
за участю учасників справи:
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_3, де третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування 1/3 частини домоволодіння від 27 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та, зареєстрованого в реєстрі під № 1183 позивач є власником 1/3 частини домоволодіння № 54 по вулиці Індустріальна у м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ).
Інша частина домоволодіння № 54 по вулиці Індустріальна у м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), а саме 2/3 частина - належать ОСОБА_4.
Вказане домоволодіння знаходиться у спільній власності та фактично розділене на дві окремі квартири та мають окремі рахунки.
05.02.2009 відповідач, за згодою колишнього співвласника домоволодіння, був у ньому зареєстрований без достатніх правових підстав.
Відповідач ОСОБА_6 ОСОБА_3 в домоволодінні № 54 по вулиці Індустріальна у м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), не проживає, не користується ним, не несе витрат на його утримання, тому позивач звернулася до суду та просила визнати ОСОБА_2 ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком №54 по вулиці Індустріальній в місті Дніпро, знявши його з реєстрації.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягала, пояснивши також, що в будинок відповідач не вселявся, не переїжджав. Вона неодноразово намагалася вирішити це питання шляхом направлення листів на відому їй адресу відповідача, але марно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про слухання справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.
У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.
Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування 1/3 частини домоволодіння від 27 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі під № 1183 позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини домоволодіння № 54 по вулиці Індустріальна у м. Дніпро (колишня назва м.Дніпропетровськ).
2/3 частини цього домоволодіння належать ОСОБА_4.
Вказане домоволодіння знаходиться у спільній власності та фактично розділене на дві окремі квартири та мають окремі рахунки.
05.02.2009 у зазначеному домоволодінні колишнім його власником ОСОБА_8 було зареєстровано відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_3.
Відповідач ОСОБА_6 ОСОБА_3 не вселявся у домоволодіння, не перевозив свої речі, ним не користується та не користувався, що підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 ОСОБА_3 втратив право користування спірним житлом, що є підставою для зняття останнього з реєстраційного обліку.
Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи та клопотання позивача залишити судові витрати на її рахунок, суд вважає за необхідне судові витрати не розподіляти та віднести їх на рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 280, 281, 282, 283, 289 ЦПК України, суд, -
ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком №54 по вулиці Індустріальній в місті Дніпро, що є підставою зняття з реєстрації ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового приміщення будинку №54 по вулиці Індустріальній в місті Дніпро.
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.
Повний текст судового рішення буде складено 01 лютого 2018 року.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Б.Подорець