АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.

Справа № 760/103/17-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/609/2018

24 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ткачук», ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння ,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року представник позивачів звернулися до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на нерухоме та рухоме майно, яке перебуває в незаконному володінні відповідачів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що необхідність забезпечення позову у такий спосіб позивачі зазначають, до невжиття вказаних заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в даній справі, оскільки відповідачі з метою ухилення від виконання рішення суду можуть відчужити спірне майно третій особі.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено частково:

- накладено арешт на належний ОСОБА_7 автомобіль Subaru Legacy, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2, передати автомобіль Subaru Legacy, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2;

- накладено арешт на належний ОСОБА_8 автомобіль Fiat Ducato, 1997 року випуску, № кузова НОМЕР_1.

- накладено арешт на належний ОСОБА_10 автомобіль Land Rover марки Range Rover, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_3.

- накладено арешт на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції був позбавлений законних підстав задовольняти вимоги позивача щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2, оскільки у вступній, описовій та мотивувальній частині заяви про забезпечення позову, не вказано про наявність ризиків відчуження квартири АДРЕСА_3, а зазначено лише, про ризики відчуження спірних автомобілів, які жодного відношення до апелянта не мають.

Також, апелянт звертає увагу суду на те, що жодних дій щодо відчуження не вчиняла і не має наміру це робити, оскільки мешкає в даній квартирі зі своєю родиною і у неї не має іншого житла в м. Києві.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції грубо проігноровані вимоги процесуального закону, передбачені ст.ст.151-153 ЦПК України ( в редакції 2004 року), що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт звертає увагу суду про те, що накладення арешту на майно, як спосіб забезпечення позовних вимог може бути застосований судом не в будь-якому випадку, а лише при існуванні реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Апелянт та її представники в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники судового процесу у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справ, належним чином повідомлених про дату, час, і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення інших учасників процесу які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 03 січня 2017 р. ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ткачук», ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В той же день через свого представника подали заяву про забезпечення позову в якій просили визнати за ОСОБА_3 права власності на: автомобіль Subaru Legacy, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2, днз НОМЕР_4; автомобіль Fiat Ducato, 1997 року випуску, № кузова НОМЕР_1, днз НОМЕР_5; автомобіль Land Rover марки Range Rover, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_3; а також про витребування на його користь вказаного майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_10 відповідно;

- визнати за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та витребування на його користь вказаного майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_4 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та витребування на її користь вказаного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2

02.02.2017 року провадження по справі було відкрито.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що не вжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим чи ускладнити виконання рішення суду.

В іншій частині ухвала не оскаржується а тому апеляційним судом не переглядається відповідно до 367 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України (в редакції 2004 р.) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України ( в редакції 2004 р.) забезпечення позову допускається як до пред'явлення так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття таких заходів може істотно ускладнити чи не уможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1.ч. 2 ст. 152 ЦПК України ( в редакції 2004 р.) позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Суд першої інстанції, керуючись вимогами зазначених норм, дійшов правильних висновків про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки арешт накладено на квартиру, яка є предметом даного спору та у межах заявлених позовних вимог.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об'єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ткачук», ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

З наявних у справі документів вбачається, що право власності на спірну квартиру АДРЕСА_4, наразі зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2, таким чином, остання має об'єктивну можливість розпорядитися вказаним майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Таким чином, обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на квартиру узгоджується і є співмірним з заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст.ст. 151 - 153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.

Колегія суддів вважає, оскільки незастосування заходів забезпечення позову у вигляді арешту спірного майна може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, при цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише його можливість розпорядитися цим майном, колегія суддів вважає, заява представника позивачів про забезпечення позову в частині щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 ґрунтується на положеннях закону та підлягає задоволенню.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального законодавства і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного.

Повний текст постанови складено 29січня 2018 року.

Головуючий

Судді