Справа № 338/509/17
Провадження № 22-ц/779/17/2018
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Василишин Л.В.

за участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене суддею Битківським Л.М. 05 вересня 2017 року в смт. Богородчани, -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12 січня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав позику в сумі 1500 доларів США та зобовязався її повернути в строк до 01 травня 2016 року.

Даний факт підтверджується розпискою.

Починаючи з 01 травня 2016 року він постійно вимагав повернення боргу, однак, до теперішнього часу відповідач борг не повернув, своїх зобовязань за договором не виконав.

На підставі наведеного, просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 39841,39 грн., а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 1197,37 грн.

Рішенням Богородчанського районного суду від 05 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 38859 грн. боргу за договором позики та 1167,8 грн. процентів за прострочення виконання зобовязання, а також 673 грн. сплаченого судового збору.

На дане рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

На його думку, суд безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що особи, зазначені як свідки в даній розписці, не підтверджують факт отримання ним вказаних коштів.

Вважає, що матеріалами справи підтверджується, що дана розписка була написана ним під впливом тяжких обставин та реального порушення його майнових прав.

Зазначає, що суд не критично оцінив сам факт написання даної розписки, так як позивач заявляв, що кошти зазначені в ній з умовою переоформлення відповідної земельної ділянки. Тобто, мала місце безгрошовість вказаної розписки.

На підставі наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обовязків.

Статтею ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12 січня 2016 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 1500 доларів США, які зобовязався повернути до 01 травня 2016 року. На підтвердження даного факту позивачем представлено оригінал розписки, в якій зазначено, що вона написана ОСОБА_3 власноручно при свідках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з відповідача на його користь 38859 грн. боргу та 1167,8 грн. процентів за прострочення виконання зобовязання, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 1500 доларів США. Договір позики укладено з дотриманням письмової форми. На підтвердження укладення договору представлена розписка позичальника від 12.01.2016 року. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобовязання по поверненню коштів у визначений договором строк, то суд дійшов висновку про стягнення суми боргу з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України.

Судом встановлено також, що ОСОБА_3 не заперечував факт власноручного написання ним розписки, однак, стверджував, що така написана під тиском позивача, для вчинення дій по переоформленню земельної ділянки.

Разом з тим, суду не представлено належних та допустимих доказів з даного приводу.

Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України, зробленого ним в постанові №6-63цс13м від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Однак, як вбачається з матеріалів справи та зазначив сам ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції, договір позики з наведених підстав у встановленому законом порядку ним не оспорювався.

Посилання апелянта на те, що відсутність факту передачі коштів можуть підтвердити свідки суд не бере до уваги, оскільки за змістом ст. 1051 ЦК України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» факт вчинення правочину, виконання зобов'язань, що виникли з правочину, не може доводитися показанням свідків.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, даючи оцінку спірній розписці, апеляційний суд виходить з того, що зміст розписки вказує на факт наявності зобовязання ОСОБА_3 щодо повернення боргу в сумі 1500 доларів США ОСОБА_2, і такий апелянтом не спростовано.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

ОСОБА_6