Справа № 454/2893/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

при секретарі Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Острівської сільської ради Сокальського району про визнання права на земельну частку,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду зі даним позовом, вказавши, що з 05.08.1968 року по 10.11.1992 року працювала санітаркою в Острівській лікарській амбулаторії, тому відповідно до ст. 6 ЗК України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла на той час) вважає, що мала право на отримання земельної частки (паю) як пенсіонер та колишній працівник охорони здоров'я(працівник соціальної сфери на селі).

Однак при проведенні розпаювання землі КСП «Шахтар» в 1997 році їй було відмовлено в наданні земельного паю на тій підставі, що вона не проживала на момент розпаювання землі в сільській місцевості. На сьогоднішній день набрав чинності новий Земельний кодекс України, згідно якого передбачено, що працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров'я, розташованої на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа передаються земельні ділянки з визначенням кожному з них земельної частки(паю).

Проте, незважаючи нінащо Острівська сільська рада відмовляє позивачці у виділенні земельного паю. Вважає таку відмову незаконною, та просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) КСП «Шахтар» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Острівської сільської ради; та зобовязати відповідача виділити безоплатно земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В запереченні на позовну заяву поданим сільським головою Острівської сільської ради встановлено, що ОСОБА_1 працювала санітаркою з 1968-1992р. у ПАС с. Острів та з 1952р. проживала у відомчому будинку у с. Острів, Сокальського району, проте в 1975р. була переселена у м. Червоноград та одержала однокімнатну квартиру.

На час розпаювання КСП "Шахтар" позивач не проживала і не була зареєстрована у с.Острів а тому згідно земельного законодавства України не була включена в списки на одержання середньої земельної частки (паю).

Позивач неодноразово зверталася до суду про надання їй земельної частки (паю), проте їй було відмовлено: 1) 24.01.2007р. - рішення Сокальського районного суду Львівської області; 16.04.2007р. Апеляційним судом залишено без змін рішення першої інстанції; 09.04.2008р. Вищим адміністративним судом України залишено без змін рішення Сокальського районного суду та ухвалу Апеляційного суду м. Львова; 2) 01.03.2011р. Сокальським районним судом відмовлено ОСОБА_1 у виділенні земельного паю; 16.05.2011р. Львівський Апеляційний адміністративний суд залишив постанову Сокальського районного суду без змін.

Рішенням сесії Острівської сільської ради неодноразово було відмовлено ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а у 2015 році позивач відмовилася від земельної ділянки в присутності працівників сільської ради. Тому 02.02.2016р. на сесії було прийнято рішення, що звернення ОСОБА_1 про виділення земельної ділянки залишати без розгляду. На підставі наведеного представник відповідача просить суд позовну заяву залишити без розгляду та заперечує проти позову.

Позивач в попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Однак в судове засідання не прибула, проте надала суду заяву в якій в черговий раз просила справу відкласти на два місяці через те, що вона перебуває на лікуванні у м. Львові, проте жодного підтвердження суду не надала.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, проте надав суду заяву у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, проти позову заперечує.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Дослідивши докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ч. 1, 6 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно з частино другою статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов'язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов'язковою юридичною підставою для подальшого оформлення на неї відповідних прав.

Відповідно до Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Однак право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він був.

Необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві.

Відповідно до положень ст.5 Земельного кодексу України (1991 року), який регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення, передбачалося, що земля може належати громадянам на праві колективної власності.

Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

В результаті проведеної процедури паювання земель колективної власності передбачалася видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та проведення їх реєстрації відповідною районною державною адміністрацією.

При вирішенні питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на земельну частку (пай), суд враховує, що право на земельну частку (пай) має особа, яка є членом колективного підприємства на час передачі державного акту на право колективної власності на землю конкретному колективному підприємству.

Як достовірно встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 членом колективного підприємства не була, однак як колишній працівник охорони здоров'я бажає отримати земельну частку (пай).

Згідно ст.6 ЗК України (в редакції 1990 р.) право на земельну частку пай мають особи, які працюють у сільському господарстві, пенсіонери, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також особи зайняті у соціальній сфері на селі, пенсіонери з числа цих осіб.

Відповідно до п.а ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Однак відповідно до "Положення про паювання і приватизацію землі в АПК Львівської області" затвердженою 08.12.1993р. ухвалою 14 сесії Львівської обласної ради право на середню земельну частку (пай) мають особи, зайняті в соціальній сфері на землі, пенсіонери з числа цих осіб.

Як встановлено із довідки від 04.02.1993р. виданої Управлінням внутрішніх справ Львівської області про те, що ОСОБА_1 вважається репресованою особою згідно до ЗУ "Про реабілітацію жертв політичних репресій".

Та як встановлено із матеріалів справи статус репресованої особи не достатньо для включення у списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай).

Відповідно до вимог ст. ст.3,5 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»до повноважень сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій належить розгляд заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; прийняття рішень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

.

Як встановлено із відповіді сільського голови Острівської сільської ради, що ОСОБА_1 на час розпаювання КСП "Шахтар" не проживала і не була зареєстрована у с.Острів а тому згідно земельного законодавства України не була включена в списки на одержання середньої земельної частки (паю) по Острівській сільській раді. Не погодившись із таким рішенням позивач неодноразово зверталася до суду про надання їй земельної частки (паю).

Так згідно рішення Сокальського районного суду №2а-95/2006 від 24.01.2007р. позивач зверталася до відповідача з аналогічними позовними вимогами, а саме надання їй земельного паю на території Острівської сільської ради. Вказаним рішенням відмовлено у позові.

Згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2007р. апеляційну скаргу відхилено а рішення першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою вищого адміністративного суду України від 09.04.2008р. касаційну скаргу залишено без задоволення а постанову Сокальського районного суду та ухвалу апеляційного суду Львівської області без змін.

Як достовірно відомо суду ОСОБА_1 неодноразово на протязі багатьох років зверталася із вимогою про відновлення порушеного права на земельну частку (пай) в судовому порядку, в той час як відповідно до ст.71 ЦК України 1963 року, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин за часом їх виникнення та згідно із пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

При цьому згідно зі ст.76 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні положення щодо строку позовної давності містить і ЦК України 2004 року.

Проте заяви про застосування строку позовної давності до суду не заявлено, це могло б вплинути на висновок суду про підстави для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не набула права на земельну ділянку, у суду не виникає сумніву у належних та допустимих доказах того, що позивачу законно було відмовлено у виділенні земельної частки (паю).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263- 265, 268 ЦПК України, суд., -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Острівської сільської ради Сокальського району про визнання права на земельну частку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня одержання копії рішення шляхом подання апеляційної скарги через Сокальський районний суд Львівської області до Апеляційного суду Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Головуючий: Л. Ю. Фарина