Провадження № 22-ц/780/274/18 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 20 15.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участі секретаря Опришка П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області - Дудкіна Надія Володимирівна, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визнання недійсними договорів дарування 71/100 частин жилого будинку і земельної ділянки, -

встановив:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом, у якому зазначила, що між нею та відповідачем було укладено договори дарування, проте при укладенні оскаржуваних договорів дарування вона припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договори дарування.

У зв'язку з цим, позивач ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування домоволодіння (житлового будинку) за адресою: АДРЕСА_1 яке складається з 71/100 частки у спільному частковому майні загальною площею 121,4 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м. за номером в реєстрі нотаріальних дій 1458 від 02 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4, та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1798 га, що знаходиться в АДРЕСА_2, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд, кадастровий номер якої НОМЕР_1, укладений між нею та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій під № 1462.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено факту укладення нею договору під впливом помилки чи обману.

Однак з таким висновком погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був укладений договір дарування 71/100 частки житлового будинку, відповідно до умов п. 1 якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар 71/100 частку домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1

Також 02 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був укладений договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов п. 1 якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,1798 га (0,1798-під забудовою), що знаходиться в АДРЕСА_1 надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд. Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (справа №6-202цс15 від 21.10.2015 року).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування, ОСОБА_2 зазначає, що при укладенні оскаржуваних договорів у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що він буде її доглядати, бажаючи укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договори дарування належного їй нерухомого майна. Таким чином, при укладенні оскаржуваних договорів дарування вона припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договори дарування. Крім того, у своєму позові вона посилалась на свій вік та стан здоров'я.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини та на те, що позивач є особою похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування, що саме спонукало позивачку безоплатно передати відповідачу у власність житловий будинок та земельну ділянку не з'ясував, чи не свідчить це про помилку позивачки щодо істотних умов укладеного нею договору не перевірив.

Разом з тим, з'ясування зазначених обставин та належна їх оцінка має значення для правильного вирішення питання про те, чи не помилялася позивачка в правових наслідках укладеного нею договору, а тому ухвалення за таких обставин рішення про відмову в позові є помилковим.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1)неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 376 ЦПК України про задоволення вимог ОСОБА_2, а саме щодо визнання договору дарування 71/100 часток житлового будинку - домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, та договору дарування земельної ділянки площею 0,1798 га, що знаходиться АДРЕСА_1 недійсними.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір дарування 71/100 часток житлового будинку - домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, яке складається із 71/100 частки у спільному частковому майні загальною площею 121,4 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м., зареєстрований за номером в реєстрі нотаріальних дій № 1458 від 02.07.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області Дудкіною Н.В.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1798 га, що знаходиться АДРЕСА_1 наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд, кадастровий номер якої НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій під № 1462.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_6