Справа № 357/5207/17 Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/1089/18 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 26 28.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Савченка С.І.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що 06.07.2009 року він позичив відповідачу 8148,45 доларів США шляхом перерахування вказаної грошової суми на його банківський рахунок, що підтверджується платіжним дорученням АТ «ОТП Банк» № 1 від 06.07.2009 року, строк повернення позики ними не було визначено. 07.04.2017 року він звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення вказаного боргу, відповідач особисто отримав цю вимогу 10.04.2017 року, але борг не повернув. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму боргу в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на 15.05.2017 року /26,47 грн./, що становить 215 677 грн.56 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 не погодився із таким рішенням суду і подав апеляційну скаргу. В доводах скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч.2 ст. 1047 ЦК України. Так суд виходив з того, що доказів укладання договору позики позивач суду не надав. Однак позивач вважає, що платіжне доручення є доказом перерахування коштів, тобто засвідчує укладання договору.

В графі призначення платежу вказано, що це фінансова допомога.

Позивач посилається на п.14.1.257 Податкового кодексу України, згідно з яким поворотна фінансова допомога - це позика. Поворотна фінансова допомога на відміну від безповоротних не включається до складу доходів при визначенні оподаткування на прибуток.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив факт отримання відповідачем вказаних в позові коштів як фінансової допомоги. Відповідач не включив цю фінансову допомогу до складу об'єкта оподаткування, отже цим, на думку позивача, доводиться той факт, що ці кошти підлягають поверненню.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 215677,56 грн.

ОСОБА_3 надіслав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в якому зазначає, що єдиним доказом, на який посилається позивач як на підтвердження укладення між сторонами договору позики є платіжне доручення. Судом першої інстанції було встановлено і це не оспорюється сторонами, що ОСОБА_3 був чоловіком ОСОБА_5, яка, в свою чергу,є дочкою дочкою ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мають двох малолітніх дітей. У платіжному дорученні в іноземній валюті в сумі 8148 доларів США 45 центів в графі призначення платежу зазначено, «HELP of relatives», що в дослівному перекладі з англійської мови означає «Допомога родичів» Ця обставина також визнавалась позивачем в судовому засіданні. При цьому в платіжному дорученні не вказано, що це поворотна фінансова допомога, як на те вказує позивач. Інших допустимих і належних доказів на підтвердження своїх тверджень позивачем надано не було. Відповідач вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що названий вище документ не підтверджує ні факт укладення договору позики між сторонами по справі, ні умови цього договору. Норми Податкового кодексу України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. А тому відсутність декларації про майновий стан і доходи за 2009 рік ОСОБА_3 не підтверджує факту укладення договору позики між сторонами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилався в апеляційній скарзі прийшов до таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено що відповідач ОСОБА_3 - це бувший зять позивача ОСОБА_2, дочка якого ОСОБА_6 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10.03.2006 року.

06 липня 2009 року позивач ОСОБА_2 перерахував на рахунок відповідача ОСОБА_3 у АТ «ОТП Банк» грошові кошти в іноземній валюті в сумі 8148 доларів США 45 центів, що слідує з копії платіжного доручення в іноземній валюті № 1 від 06.07.2009 року /а.с.5/.

Зі змісту цього доручення слідує, що призначення платежу в дослівному перекладі з англійської мови «допомога родичам».

Позивачем через адвоката Гудзь Т.П. було направлено 06.04.2017 року на ім'я відповідача письмову вимогу про повернення коштів в сумі 8148,45 доларів США в 30-денний термін з дня отримання цього листа /а.с.7/.

Відповідачем вказаний лист отримано особисто 10.04.2017 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення /а.с.8/, але зазначену суму коштів повернуто не було.

Позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача коштів в сумі 215 677 грн.56 коп. , що еквівалентно 8148,45 доларів США, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики.

Встановлені судом обставини позивачем не оспорюються.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції виходив з того, що укладення між сторонами договору позики в судовому засіданні не доведено. При цьому суд першої інстанції обґрунтував свої висновки з посиланням на норми ЦК України які визначають зміст договору позики, встановлюють порядок його укладення. Суд у своєму рішенні зазначив, чому він не приймає як належний та допустимий доказ показання свідків щодо укладання між сторонами договору позики.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду з таких підстав.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За ч.2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Тобто, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такі правові висновки зроблені Верховним Судом України в постановах від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, або інший документ, незалежно від його найменування, має містити умови отримання суми коштів позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Таку правову позицію викладено Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, яка згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказане вище платіжне доручення про перерахування грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення, у цьому документі також відсутній підпис позичальника, зазначена зовсім інша мета перерахування коштів, а тому цей документ не підтверджує ні факт укладення договору позики між сторонами по справі, ні умови цього договору.

Згідно ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення мають застосовуватися і в тому випадку, коли сторона доводить факт укладення правочину.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався також на покази свідків ОСОБА_5 -дочки позивача та ОСОБА_8 -знайомий позивача, яким ніби-то відомо про те, що відповідач просив у позивача гроші в борг для вирішення питання з першою дружиною щодо розподілу будинку та зобов'язувався їх повернути.

Але покази свідків не могли прийматися судом до уваги, як належні докази на підтвердження факту укладення договору позики та його умов за відсутності доказів дотримання сторонами письмової форми договору позики.

Представник позивача в судовому засіданні також посилався на те, що безповоротна фінансова допомога є дарунком і тому включається до складу доходів при визначенні оподаткування на прибуток згідно ПК України, відсутність в декларації відповідача за 2009 рік доходу в сумі 8148,45 дол. США або за офіційним курсом НБУ 66 409,86 грн. свідчить про те, що йому надавалася позивачем поворотна фінансова допомога /позика/.

Згідно інформації Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 13.10.2017 року /а.с.59/, ОСОБА_3 декларацію про майновий стан і доходи за 2009 рік не подавав.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що в даному випадку норми ПК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, відсутність декларації про майновий стан і доходи за 2009 рік ОСОБА_3 аж ніяк не підтверджує факт укладення договору позики між сторонами по справі на вказану вище суму.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам представника позивача в судовому засіданні в суді першої інстанції, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і мотивував підстави для їх відхилення. Будь-яких інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Судом першої інстанції правильно застосовані наведені норми матеріального права, які регулюють виниклі правовідносини, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: