Ухвала

Іменем України

31 січня 2018 року

м. Київ

справа № 356/415/17

провадження № 61-3634 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Березанської міської лікарні на рішення Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Березанської міської лікарні, Березанської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» щодо скарг, поданих до набрання чинності цією редакцією Кодексу та провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, не може бути прийнято рішення, зокрема, про відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Березанська міська лікарня подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення з додержанням відповідних вимог процесуального закону.

За поданою касаційною скаргою відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Березанської міської лікарні, Березанської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_5, у якій просив стягнути матеріальну та моральну шкоду, заподіяну злочином. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року, який залишений без змін ухвалою колегії суддів апеляційного суду Київської області від 30 квітня 2015 року та ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Зокрема, ОСОБА_5 визнаний винним в тому, що він, маючи відповідну кваліфікацію, працюючи головним лікарем Березанської міської лікарні та лікарем-травматологом за сумісництвом, тобто перебуваючи в трудових відносинах із Березанською міською лікарнею та Березанською міською радою, при проведенні лікування його дружини ОСОБА_6, як медичний працівник неналежно виконував свої професійні обов'язки, внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, не провів відповідне обстеження та не призначив специфічну антитромболітичну терапію, що призвело до смерті останньої.

Передчасна смерть ОСОБА_6, його дружини та матері їх спільних дітей стала великим горем для сім'ї, змінила хід його життя та життя його дітей. Все це спричинило болісні душевні страждання, що негативно впливає на його психологічний стан. Таким чином, ОСОБА_4 просив суд стягнути із Березанської міської лікарні та Березанської міської ради на його користь матеріальну шкоду у розмірі 27 716 гривень 50 копійок та моральну шкоду в розмірі 622 080 гривень 00 копійок.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Березанської міської лікарні на користь ОСОБА_4 завдану злочином матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 8 058 грн 50 коп. Стягнуто з Березанської міської лікарні на користь ОСОБА_4 завдану злочином моральну шкоду у розмірі 300 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення статей 23, 1166, 1172 ЦК України, виходив із наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями ОСОБА_5, який перебував у трудових відносинах з Березанською міською лікарнею та виконував свої обов'язки як лікар ортопед-травматолог, та настанням смерті його пацієнтки ОСОБА_7, а, відповідно, і між заподіянням ОСОБА_5 позивачу шкоди.

З матеріалів касаційної скарги убачається, що лікування ОСОБА_6 в стаціонарному травматологічному відділенні здійснювалось лікарем ортопедом-травматологом - головним лікарем Березанської міської лікарні ОСОБА_5 Причиною смерті ОСОБА_7 була тромбоемболія легеневої артерії тромбами із глибоких вен лівої гомілки, що є наслідком підвищення згортаємості крові, а коагулограма дозволяла б визначити рівень такої згортаємості та призначити відповідну спеціальну антитромботичну профілактику, яка була проведена ОСОБА_5 у неналежних обсязі та порядку, прослідковується «ланцюжок» подій, які пов'язані одна з одною. При цьому, обов'язком ОСОБА_5 було вжити усіх передбачених законодавством, а також сталою медичною практикою заходів, спрямованих на «розривання цього ланцюжка».

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року, який залишений без змін ухвалою колегії суддів апеляційного суду Київської області від 30 квітня 2015 року та ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 140 КК України та призначено покарання у виді позбавлення права займатися медичною практикою на строк 3-х років. На підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Згідно із частиною четвертою статті 61 ЦПК України (у редакції, діючій на момент вчинення процесуальної дії) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Доводи касаційної скарги про те, що суди самостійно визначили ступінь вини лікаря, який проводив операцію, при цьому порушили норми законодавства щодо доказування, є безпідставними, оскільки вина ОСОБА_5 встановлена вироком суду, який набрав законної сили.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Оскільки ОСОБА_5 завдав шкоди ОСОБА_4 перебуваючи у трудових відносинах із Березанською міською лікарнею, тому судами правильно покладено обов'язок її відшкодувати саме на Березанську міську лікарню.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (стаття 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (пункти 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України).

При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із засад розумності та справедливості, врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, неможливість відновлення) та інші обставини. Суд дійшов правильного висновку, що на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 300 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не зазначив підстав, з яких він виходив при визначенні розміру відшкодування шкоди, а суди необґрунтовано самостійно визначили її розмір, незалежно від характеру та обсягу душевних, фізичних та психічних страждань, колегія відхиляє.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю ОСОБА_5, проявленою при лікуванні ОСОБА_7, та настанням смерті останньої, а також наявність підстав для відшкодування шкоди у відповідному розмірі.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

З огляду на викладене правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга на їх судові рішення є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Березанської міської лікарні на рішення Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Березанської міської лікарні, Березанської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В. І. Крат