АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/42/18 Головуючий по 1 інстанції - Дунаєв С.О.
Категорія: 46 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області у складі:

Головуючого Нерушак Л.В.

Суддів Карпенко О.В., Василенко Л.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Дунаєвим С.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Черкаська міська рада, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Комунальне підприємство «Придніпровська служба утримання будинків» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

06 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Черкаська міська рада, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Комунальне підприємство «Придніпровська служба утримання будинків» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що неповнолітній ОСОБА_5 є членом сім'ї попереднього квартиронаймача і не користується даним житловим приміщенням з 2005 року, оскільки проживає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 На теперішній час основним квартиронаймачем є позивач ОСОБА_3 і житло потрібне йому для особистого проживання разом з членами його сім'ї, до кола яких відповідач не входить. Оскільки перебування відповідача ОСОБА_5 на реєстраційному обліку в даній квартирі порушує права та інтереси позивача, а мати відповідача ОСОБА_4 відмовляється давати згоду на зняття його з реєстраційного обліку, то позивач змушений звертатися до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, Апелянт вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Також апелянт в своїй апеляційній скарзі, зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення вийшов за межі позовних вимог і підстав, з яких було обґрунтовано позовні вимоги, так суд надав правову оцінку проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_6 і посилався при цьому на норми статей 29 ЦК України, 3, 160 СК України та на Закону України «Про охорону дитинства», надаючи саме в контексті цих статей правову оцінку правовідносинам. Апелянт вважає, що дані норми законодавства ніяким чином не відносяться до нього, як позивача по даній справі, адже в контексті 64 ЖК України неповнолітній ОСОБА_5 не являється членом його сім`ї. Судом також не враховано, що дана квартира, яка є предметом спору, є неприватизованою, а отже до виниклих правовідносин застосуванню підлягають норми Житлового кодексу України.

Апелянт просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року по справі № 711/4431/17-ц і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

П. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження у вказаній справі відкрито до набрання чинності редакції ЦПК України (15 грудня 2017 року), а тому розгляд поданої апеляційної скарги, у відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, продовжується за правилами, що діють після набрання чинності нової редакції ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, сторін, їх представників, представників третіх осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності вимог позивача, мотивуючи тим, що вимоги є необґрунтованими, а самі доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідача, який є неповнолітнім, таким, що втратив право користування спірною квартирою, не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції квартира за адресою: АДРЕСА_1 - є об'єктом державного житлового фонду.

На підставі рішення виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 19.03.2003 року № 108 основним квартиронаймачем спірної квартири був ОСОБА_6 - батько відповідача ОСОБА_5, який є неповнолітнім ( а.с.74).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_4, з 20.04.2005 року має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у спірній квартирі, що підтверджується відповідними письмовими доказами (а.с.9, 70 ).

У зв'язку із припиненням фактичних шлюбних стосунків між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, у вересні 2005 року остання залишила спірну квартиру і переїхала проживати до іншого житла разом з малолітнім сином ОСОБА_5, який проживає з матір 'ю .

ОСОБА_6 з 2007 року постійно проживає в країні Естонія, але регулярно приїздить до України. На період відсутності ОСОБА_6 догляд за квартирою здійснювали його родичі, зокрема його брат - ОСОБА_3

Судом прершої інстанції було встановлено, що протягом останніх трьох років в квартирі проживають родичі позивача та його брата ОСОБА_6, що підтверджується відповідним актом від 25.03.2017 року.

04.05.2017 року у спірній квартирі зареєстрував своє місце проживання позивач ОСОБА_3, а ОСОБА_6 в кінці травня 2017 року знявся з реєстраційного обліку.

На підставі наказу КП «Придніпровська СУБ» ЧМР від 17.05.2017 року № 157 було змінено договір найму спірної квартири в частині основного наймача з ОСОБА_6 на його брата - ОСОБА_3

В подальшому позивач, як основний квартиронаймач, вселив до спірної квартири свого малолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, який з 16.06.2017 р. зареєстрований у спірній квартирі.

Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.61 ЖК України порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного житлового фонду регулюється нормами ЖК та положеннями укладеного договору найму.

За змістом ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, але членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, які входили до складу сім'ї наймача, перестали бути членами його сім'ї, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить, що умовою реалізації членом сім'ї наймача його права на користування житлом є набуття ним права на проживання та фактичне використання житла для особистого проживання. До того ж право члена сім'ї наймача на користування житловим приміщенням залежить від дії договору найму, укладеним між основним наймачем та наймодавцем.

За змістом ст.ст.71,72 ЖК України у випадку відсутності члена сім'ї наймача в житловому приміщенні понад шість місяців, він може бути визнаний таким, що втратив право користування таким житлом, якщо відсутні підстави для збереження його права.

Відповідно до ст.107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

В контексті обставин даної справи суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що відповідач - ОСОБА_5 - набув право користування спірною квартирою, як неповнолітня дитина, яка є членом сім'ї наймача.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача, мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем.

За змістом ст.160 СК України місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом першої інстанції було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 фактично не проживає у спірній квартирі з вересня 2005 року, оскільки з того часу його батьки через припинення шлюбних стосунків стали проживати окремо.

З вересня 2005 року по теперішній час неповнолітній ОСОБА_5 проживає з матір'ю, але, залишаючись членом сім'ї своїх батьків, зберігає право користування і спірною квартирою, оскільки її наймачем був його батько ОСОБА_5 Так як між батьками відповідача не було спору щодо визначення його місця проживання, то він має право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить положенням ч.6 ст. 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність здійсненої у передбаченому законом порядку реєстрації місця проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі свідчить про відсутність заперечень ОСОБА_6, щодо набуття ОСОБА_5 права на користування та проживання у спірній квартирі на правах члена сім'ї наймача.

Таким чином, ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_6 набув право користування спірною квартирою.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що до теперішнього часу ОСОБА_5 не досяг повноліття, а відтак не набув повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин його не проживання у спірній квартирі, оскільки він в силу свого віку не може самостійно виконувати свої обов'язки члена сім'ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання. Отже, відповідно до положень ст.ст.71, 72 ЖК України відсутні правові підстави для визнання втратившим ОСОБА_5 права користування спірною квартирою.

Окремою підставою для втрати членом сім'ї наймача права користування житлом є розірвання договору найму з ініціативи наймача (ст.107 ЖК). Зазначена норма закону передбачає наявність двох обставин, за яких договір найму вважається розірваним:

1) згода наймача та всіх членів сім'ї на розірвання договору найму; 2) вибуття наймача та всіх членів сім'ї на постійне проживання в інше жиле приміщення.

Аналіз змісту ст.107 ЖК України в контексті положень інших норм ЖК свідчить, що дані обставини є підставою для розірвання договору найму, внаслідок чого припиняється право на житлове приміщення наймача та всіх членів його сім'ї. При цьому визначальним є наявність згоди як наймача так і всіх членів його сім'ї на розірвання договору найму чи вибуття до іншого житлового приміщення.

З огляду на положення ст.160 СК України , ст.64 ЖК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» неповнолітній член сім'ї наймача в такому випадку також має виразити свою згоду на розірвання договору найму, яка з огляду на особливості цивільної дієздатності неповнолітньої особи має бути підтверджена згодою обох його батьків або піклувальників.

Як вже зазначалося ОСОБА_5 до теперішнього часу не досяг повноліття, а тому його згода на розірвання договору найму чи вибуття на інше постійне місце проживання має підтверджуватись згодою обох його батьків. Мати відповідача - ОСОБА_4 - заперечує та не дає згоди сина на втрату ним права користування спірною квартирою, а відтак до досягнення ним повноліття за ним зберігається таке право.

До того ж суд першої інстанції дослідив та дійшов правильного висновку, що договір найму, за яким ОСОБА_5 набув право користування спірною квартирою, до теперішнього часу не розірваний, що і підтверджується наказом КП «Придніпровська СУБ» від 17.05.2017 року № 157.

Відповідно до даного наказу відбулася заміна основного наймача з ОСОБА_6 на його брата ОСОБА_3 При цьому в п.1 наказу зазначено, що склад сім'ї складають три особи: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що свідчить про те, що на момент зміни договору найму попередній основний квартиронаймач - ОСОБА_6 - не втратив право користування житлом, а отже правовою передумовою існування договірних відносин між позивачем та КП «Придніпровська СУБ» з найму спірної квартири є ордер, на підставі якого спірну квартиру зайняла ОСОБА_8

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_3 набув право користування спірною квартирою 04.05.2017 р., і з огляду на положення ст.ст.64, 65 ЖК України набув таке право як член сім'ї наймача ОСОБА_6 Отже, здійснення в подальшому заміни основного наймача - ОСОБА_6 - на іншого члена його сім'ї - ОСОБА_3 - не є розірванням договору найму в розумінні ст.107 ЖК України і не припиняє право на користування житловим приміщенням інших членів сім'ї, яким є ОСОБА_5

За таких обставин, доводи представників позивача та апелянта про те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою на підставі ст.107 ЖК є помилковими, тому доводи апелянта не підлягають задоволенню колегією суддів.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом розгляду суду першої інстанції , яким судом дана належна оцінка, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та вимог позивача.

Інших доводів, які слугували підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки доводи апелянта не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 35, 268, 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Черкаська міська рада, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Комунальне підприємство «Придніпровська служба утримання будинків» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Карпенко О.В.

Василенко Л.І.

Повний текст постанови виготовлений 15.01. 2018 року.