Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 500/5947/16-ц

провадження № 61-30603св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський виноробний завод»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2017 року у складі судді Жигуліна С. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» (далі - ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод») недоплачену заробітну плату за період із січня 2015 року до грудня 2016 року у сумі 12 929 грн 42 коп. та грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 15 000 грн.

Вимоги обґрунтовував тим, що він є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково та працює у відповідача водієм автонавантажувача в цеху внутрішньозаводського транспорту.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2015 року йому встановлено заробітну плату за одну годину в розмірі 09 грн 71 коп., за один день в розмірі 77 грн 69 коп.

Разом із тим за період із січня 2015 року до грудня 2015 року завод не доплатив йому заробітну плату в сумі 7 872 грн, а за 2016 рік - в розмірі 5 056 грн.

Посилаючись на наведені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 вересня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суди мотивували рішення тим, що нарахування та виплата позивачеві заробітної плати здійснювалися відповідно до норм трудового законодавства.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вважає рішення незаконними, оскільки суди не врахували, що визначений судовим рішенням, яке має преюдиційне значення у даній справі, розмір заробітної плати є більшим за розмір, який йому нараховував відповідач. Крім того, суди не надали належну оцінку табелям обліку робочого часу за 2015-2016 роки.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 працював у ПрАТ «Ізмаїльський виноробний комбінат» на посаді водія автонавантажувача в цеху внутрішньозаводського транспорту.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2015 року в іншій справі (500/581/15-ц) за позовом ОСОБА_4 до ПрАТ «Ізмаїльський виноробний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі встановлено, що відповідач за період із червня 2014 року до грудня 2014 року не доплачував позивачеві заробітну плату (з урахуванням тарифної ставки 09 грн 71 коп. за годину, 77 грн 69 коп. за день), у зв'язку з чим утворилася заборгованість у сумі 7 966 грн 39 коп.

Відповідно до акту перевірки Головного управління Держпраці в Одеській області Державної інспекції України з питань праці від 30 листопада 2015 року заробітна плата ОСОБА_4 нараховувалася за фактично відпрацьований час згідно з табелями обліку використання робочого часу з розрахунку тарифної ставки (погодинної тарифної ставки) у розмірі за період із 06 червня 2014 року - 1 250 грн (07 грн 35 коп. за годину), з 09 вересня 2015 року - 1 380 грн (08 грн 40 коп. за годину) відповідно до штатних розписів.

Розмір погодинної тарифної ставки, визначений штатним розписом ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод», становить 07 грн 55 коп. за посадою позивача.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши, що в період із січня 2015 року до грудня 2016 року відповідач здійснював нарахування позивачеві заробітної плати за фактично відпрацьований час відповідно до табелів обліку використання робочого часу з розрахунку тарифної ставки (погодинної тарифної ставки) згідно з вимогами трудового законодавства, відмовив у задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю.

Колегія погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2015 року, на яке посилався ОСОБА_4, як на підставу позовних вимог, не має преюдиційного значення для даної справи, оскільки зазначена в ньому тарифна ставка стосувалася іншого конкретно визначеного періоду.

Колегія відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди неналежним чином оцінили табелі робочого часу, а також те, що вони повинні були дати критичну оцінку акту перевірки Головного управління Держпраці в Одеській області Державної інспекції України з питань праці від 30 листопада 2015 року, оскільки такі доводи зводяться лише до оцінки доказів, проте відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 вересня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат