Справа № 183/3335/17
№ 2/183/376/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Демяненка Р.К.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати житловий будинок за № 69а, по вул. Севастопольська в м. Новомосковську Дніпропетровської області спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на ? частину вказаного нерухомого майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 23 жовтня 1979 року зареєструвала шлюб з відповідачем. У 2017 році сімейні відносини з відповідачем були припинені. Відповідно до рішення міського голови № 604 від 18.08.2004 року ОСОБА_2 безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в місті Новомосковську по вул. Севастопольській, 69 а, загальною площею 63,10 кв. м. За зазначеною адресою вони побудували будинок з надвірними побудовами. На теперішній час шлюб між ними розірвано, однак за час шлюбу ними було придбане майно, а саме житловий будинок № 69а, по вул. Севастопольська в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який позивач вважає спільною сумісною власність подружжя. Згоди на добровільний поділ майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, тому позивач звернулася з зазначеним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав у повному обсязі, також звернувся до суду з клопотанням про проведення судового розгляду у його відсутність.

Справа у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 з 23 листопада 1979 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7).

Суду надано копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія САА № 146289, виданого виконавчим комітетом Новомосковської міської ради від 14 грудня 2004 року, у відповідності до якого ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 63,10 кв.м., який розташований за адресою: Дніпропетровської область, м. Новомосковськ, вул. Севастопольська, буд. 69а. (а.с. 12), і вказане свідоцтво на його імя було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 9021986 (а.с. 11).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Такі ж розяснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Зазначеним вище свідоцтвом про право власності стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний обєкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки у житловому будинку з надвірними побудовами за № 69а, по вул. Севастопольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рівними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60,70 СК України, ст. 12,76,81,89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за № 69а, по вул. Севастопольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області, загальною площею 63,10 кв.м., житловою площею 40,70 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за № 69а, по вул. Севастопольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області, загальною площею 63,10 кв.м., житловою площею 40,70 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами № 69а, по вул. Севастопольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області, загальною площею 63,10 кв.м., житловою площею 40,70 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.