Провадження № 2/761/5942/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року Шевченківського районного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.,

та представників учасників: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Львів» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач 1) та ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач 2) звернулися до Шевченківського районного суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Львів» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просили суд визнати недійсним Договір кредиту № 36789/08/2017 від 04.07.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ АКБ «Львів», стягнути з ПАТ АКБ «Львів» шкоду у розмірі 1643,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в кінці червня 2017 року позивачу 1 запропонували відновити балкон. ОСОБА_5 (виконавець) зателефонував та прийшов зняти мірки з балкону, а також запропонував взяти кредит у відповідача за програмою «Енергозбереження». 03 липня 2017 року оформлено кредитний договір та переведено ОСОБА_5 на його рахунок кошти у розмірі 19726,00 грн., який обіцяв встановити балкон до 21.08.2017 року. Також в банку позивач 1 оплатив кілька квитанцій на загальну суму 1643.00 грн. Між тим, позивачі досі не отримали балкону французьких ПВХ WDS, передбачений договором №100975 від 06.07.2017 року та кредитним договором № 36789/08/2017 від 04.07.2017 року. 29 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського управління поліції м. Києва по факту вчинення шахрайства.

Кредит надано за Програмою енергозбереження для населення Львівщини на 2017-2020 роки та/або іншими Програмами енергозбереження в залежності від місця встановлення об'єкта кредитування. Незрозуміло, яким чином дані програми відносяться до позивача 1, мешканця міста Києва. Крім того, дана інформація під позначкою 1 надрукована дрібним шрифтом, в нижній частині сторінки, тому ОСОБА_3 не зміг її прочитати при підписанні договору.

Умовою надання кредиту (пункт 1.3 Кредитного договору) є надання Позичальником підтвердження про внесення власних коштів у сумі 8454, 00 грн. Тому банк не мав права переводити кошти до того моменту, поки мною не буде внесено власні кошти у сумі 8454,00 грн., а з продавцем ОСОБА_5, була домовленість що дані кошти я надам безпосередньо під час поставки товару, а саме балконних вікон.

Також по пункту 3.2 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку 17,99% процентів річних, а в пункті 3.4 - реальна річна ставка становить 36,02 % відсотків. При укладенні договору домовленість була щодо 17,99 процентів річних, звідки взялась реальна річна ставка становить 36,02 % відсотків позивачу не відомо.

Крім того, дружина позивача 1 ОСОБА_4, не надавала згоди на укладення чоловіком кредитного договору, що суперечить п. 10.11 Кредитного договору, а тому остання вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним.

Позивачі понесли втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань,заподіяних незаконними діями відповідача. Позивачі зазнали моральних переживань у зв'язку з порушенням їх прав як споживачів, оскільки товару досі не отримали, а кошти були переведені без законних підстав та в порушення умов кредитного договору. У зв'язку з моральними переживаннями загострились хронічні захворювання, і позивачі змушені були купувати ліки.

З огляду на вказане, позивачі просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначається, що позивачі не наводять доказів та доводів стосовно того, які саме їхні права чи охоронювані законом інтереси порушено внаслідок укладення оспорюваного договору, у чому саме полягає порушення їх прав чи охоронюваних законом інтересів, а також не надають доказів наявності таких обставин. Предметом Кредитного Договору є надання Банком ОСОБА_3 кредитних коштів, в порядку та відповідно до умов Кредитного Договору, для споживчих потреб на придбання та встановлення балкону французького ПВХ WDS згідно рахунку фактури №987 від 22.06.2017р. (п. 1.2. Кредитного Договору). Предмет Кредитного Договору не містить обов'язку Банку на виготовлення та постачання ОСОБА_3 балкону французький ПВХ WDS. Твердження Позивача про те, що йому нібито не відомо, що це за рахунок-фактура №987 від 22.06.2017р., оскільки ним укладався договір №М100975 від 06.07.2017р. на виготовлення ПВХ конструкцій, спростовується фактичними обставинами справи. Крім того, банк правомірно перерахував кошти отримувачу ФОП ОСОБА_5 Умовами Кредитного Договору (п. 3.2.) однозначно визначено, що за користування кредитом Позичальник сплачує Банку проценти у розмірі 17,99% річних, а реальна річна процентна ставка вказана на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування», що є розрахунковою, аналітичною величиною, яка відображає загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту, обчислення якої базується на припущенні. Кредитний договір не може бути визнано недійсним на підставі ст. 65 СК України, оскільки він є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Крім того, вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди не можуть бути задоволені, оскільки є безпідставними. На підставі вказаного, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та представник позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог на підставах, вказаних у відзиві.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 10.07.2018 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Протокольними ухвалами суду від 22.10.2018 року до матеріалів справи долучено відзив, відмовлено в задоволення клопотань представника позивачів про витребування доказів у відповідача.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04.07.2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Львів» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №36789/08/2017 (далі - Кредитний договір) (а.с. 10-12).

Відповідно до розділу 1 Кредитного договору, банк надає позичальникові кредит у сумі 19 726,00 грн. на строк до 03.07.2020 року. Кредит надається для споживчих потреб на придбання та встановлення балкону французьких ПВХ WDS, згідно рахунку-фактури №987 від 22.06.2017 року, заставна вартість 28 180,00 грн. за Програмою енергозбереження для населення Львівщини на 2017-2020 роки та/або іншими Програмами енергозбереження в залежності від місця встановлення об'єкта кредитування 1. Кредит надається для придбання та встановлення балкону французький ПВХ WDS, згідно рахунку-фактури №987 від 22.06.2017 року, заставна вартість 28 180,00 грн. за умови надання Позичальником підтвердження про внесення власних коштів у семі 8454,00 грн. та укладення договорів для забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором та укладення договорів для забезпечення виконання зобов'язань за цим договором. Видача Банком кредиту здійснюється одноразово, безготівково на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_4 МФО 325268, код ДРФО НОМЕР_1, з подальшим перерахуванням коштів на рахунок продавця ФОП ОСОБА_5 р/р НОМЕР_3 МФО 325268 ЄДПОУ НОМЕР_2 а ПАТ КБ Приватбанк.

Під позначкою 1 мається на увазі: місто Львів - по програмі відшкодування частини кредитів, отриманих фізичними особами на впровадження заходів з енергозбереження, реконструкції і модернізації житлових квартир та малоквартирних будинків у м. Львові на 2017-2020 роки («Енергоефективна оселя»); місто Долина Івано-Франківської області по Програмі «Доступне енергозбереження» в місті Долина на 2014-2020 роки: місто Дрогобич - по програмі енергозбереження для населення міста Дрогобича на 2016-2018 роки; місто Новояворівськ - по Програмі відшкодування відсотків за кредитами, отриманими мешканцями та об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків м. Новояворівськ на впровадження енергозберігаючих заходів у 2016-2018 роках.

Вказаний договір підписаний сторонами.

Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем 1 та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Як вбачається з умов кредитного договору, відповідач надав позивачу 1 кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що йому незрозуміло, яким чином програма, за якою видано кредит, відноситься до нього, жителя м. Києва, крім того, інформація надрукована дрібним шрифтом, тому позивач не зміг її прочитати при підписанні договору.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивачів вказаним пунктом договору в частині надання кредиту ОСОБА_3 за програмою для населення Львівщини.

Крім того, посилання позивача на те, що він не прочитав інформацію в договорі, яка надрукована дрібним шрифтом, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки, позивач підписав Кредитний договір, а отже погодився з його умовами, де чітко визначені зобов'язання сторін.

Також судом перевірено правомірність процедури отримання кредитних коштів, вказаних в договорі.

Як вбачається із квитанції до прибуткового касового ордера №987 від 22.06.2017 року, від ОСОБА_3 ОСОБА_5 прийнято кошти в сумі 8454,00 грн. в якості часткової оплати за балкон ПВХ WDS французький.

Крім того, 04.07.2017 року, між Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Львів» та ОСОБА_3 укладено Договір застави №36789/08/2017/S-1 (далі - Договір застави) (а.с. 18-19), відповідно до умов якого, для забезпечення виконання зобов'язань згідно Кредитного договору Заставодавець передав Заставодержателю в заставу належне йому на праві власності майно, а саме: балкон французький ПВХ WDS згідно рахунку-фактури №987 від 22.06.2017 - 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартість - 28180,00 грн.

Також, в судовому засідання встановлено, що в подальшому банком видано кредит на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_4 МФО 325268, код ДРФО НОМЕР_1, що підтверджується меморіальним ордером №65818 ВІД 04.07.2017 РОКУ, з подальшим перерахуванням коштів на рахунок ФОП ОСОБА_5 р/р НОМЕР_3 МФО 325268 ЄДПОУ НОМЕР_2 а ПАТ КБ Приватбанк, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 04.07.2018 року.

Таким чином, банк правомірно надав кошти позивачу 1 у відповідності до умов, передбачених договором, а посилання позивача спростовуються фактичними обставинами справи та доказами, що надано суду.

П. 3.2 та п. 3.4 Кредитного договору визначено, що за користування кредитом Позичальник сплачує Банку 17.99% (далі - «Базова ставка»). Загальна вартість кредиту становить 28215.88 грн. Реальна річна процентна ставка становить 36.02 відсотків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит, серед іншого, зазначаються процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів, реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені.

Відповідачем не заперечувалось, що процентна ставка за кредитним договором становить 17,99 % річних, що перевірено судом. Натомість, зазначення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки передбачено Законом України «Про споживче кредитування», що було дотримано сторонами при укладенні Кредитного договору.

Позичальник засвідчує, що на момент укладення договору не перебуває у зареєстрованому шлюбі або фактичних шлюбних відносинах (п. 10.11 Кредитного договору).

Між тим, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстровано шлюбі з 09.02.1985 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 23).

В той же час, п. 10.4 Кредитного договору вказано, що Позичальник підтверджує, що всі документи, надані ним в Банк, не містять неправдивих відомостей, складені та/або отримані ним у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За умовами ст. 63 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Між тим, як вказано у п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Отже, Кредитний договір є правочином щодо отримання у власність коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Таким чином, кредитний договір не є договором на розпорядження майном, належного подружжю, а тому обов'язкової згоди іншого із подружжя на укладання такого договору законом не передбачено.

В той же час, щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди варто вказати наступне.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В даному випадку, позивачем не доведено неправомірність дій відповідача. Крім того, позивачами не вказано, в чому полягає заподіяна шкода, адже з наданих квитанцій вбачається, що ОСОБА_3 сплачені кошти на загальну суму 1643,00 грн., з яких 198,00 грн. - внесення готівки на поточний рахунок (квитанція №64194 від 04.07.2017), 1 000,00 грн. - погашення заборгованості згідно договору №36789/08/2017 від 04.07.2017 року (квитанція №114362 від 07.07.2017), 50,00 грн. - комісія за відкриття рахунку НОМЕР_4 та 395,00 грн. - погашення заборгованості згідно договору №36789/08/2017 від 04.07.2017 року (квитанція №64166 від 04.07.2017) (а.с. 15-16) та не доведено наявність причинного зв'язку між діями відповідача і шкодою

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди варто вказати наступне.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В даному випадку позивачі не довели незаконність дій відповідача, які спричинили їм моральну шкоду, причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями з боку банку, які це спричинили. Крім того, не надано жодних доказів завдання моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а надані чеки на придбання ліків не можуть слугувати належними та допустимими доказами завдання шкоди саме діями банку та не можна встановити факти приймання таких ліків позивачами.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Посилання позивачів на неотримання балкону французьких ПВХ WDS, передбачений договором №100975 від 06.07.2017 року та кредитним договором № 36789/08/2017 від 04.07.2017 року як на підставу для визнання його недійним є помилковими, адже кредитним договором надавалися кошти на придання та встановлення такого балкону і банк не брав на себе зобов'язання виконати відповідні роботи, а лише надати кошти на вказані споживчі цілі. Обов'язок виконання вказаних робіт взяв на себе ФОП ОСОБА_5 згідно Договору №100975 від 06.07.2017 року (а.с. 17).

Отже, Кредитний договір є дійсним на даний час.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладено та керуючись ст. 16, 203, 215, 638, 639, 1054, 1142, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 30, 63, 65 СК України, ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 141, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», Постановою Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», Постановою Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Львів» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 04.07.2017 року за №36789/08/2017, що укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Львів», - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст виготовлено 29.10.2018 року