АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/184/2018 Доповідач - Музичко С.Г.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року Апеляційний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді - Музичко С.Г.,

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» - Тимошенко Яни Яківни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором від 29.10.2013 року у розмірі 71 557,74 грн. та судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором №ІКСАSHSTG/188514.001 від 29.10.2013 року в розмірі 59 197,74 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновок суду першої інстанції стосовно визнання п.1.6 кредитного договору нікчемним, є безпідставним та необґрунтованим.

Зазначає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, позичальник на момент укладення цього договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов, які нею в подальшому виконувалися. Вказує, що банком було надано позичальнику всі необхідні документи, які містили повну інформацію стосовно умов кредитування.

В судове засідання сторони не з'явилися, належним чином повідомлені про місце і час судового засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач свої зобов'язання за спірним кредитним договором виконав, проте позичальник не здійснює платежі для погашення спірної заборгованості. При цьому умова договору про нарахування банком щомісячної комісії у розмірі 3% від суми кредиту є нікчемною та такою, що порушує права споживача банківських послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 29.10.2013 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №IKCASHSTG/188514.001, згідно з яким Банк надав позичальнику кредит в розмірі 16 480,00 грн. строком до 28.10.2016, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних (а.с. 20-24).

Відповідно до п. 1.6. кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язалася сплачувати банку комісію у розмірі 3% від суми кредиту щомісячно в період сплати.

Відповідно до п.2.5 кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язалася повернути кредит шляхом здійснення платежів на рахунок Банку щомісячно у сумах, встановлених Графіком погашення кредиту, що є Додатком №2 до кредитного договору.

У п. 6.1. кредитного договору сторони передбачили, що за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує Позичальнику відсотки в розмірі 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 6.2. кредитного договору, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії Банк нараховує Позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

29.10.2013 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №IKCASHSTG/188514.001 ОСОБА_3, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого остання виступила поручителем перед ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (а.с.25).

Станом на 15.08.2016 року у ОСОБА_3 перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 908,25 грн. поточної заборгованості по тілу кредиту та 15 386,07 грн. простроченої заборгованості по кредиту, 7213,13 грн. простроченої заборгованості за відсотками, 12 360,00 грн. простроченої заборгованості по комісії та 35690,29 грн. штрафів і пені, а разом 71 557,74 грн. (а.с.5-18, 19).

Апеляційна скарга не містить посилань щодо незаконності рішення суду в частині задоволення судом першої інстанції позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості, тому у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України в цій частині рішення судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 29.11.2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 1.6. кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язалася сплачувати банку комісію у розмірі 3% від суми кредиту щомісячно в період сплати.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 дійшов до висновку, що суди, встановлюючи обслуговування кредиту як супутню послугу, за надання якої можливе стягнення комісії, не звернули уваги, що, визначивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не вказав, які саме послуги за цю комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Отже, колегія суддів вважає, що умови кредитного договору стосовно сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту є несправедливими та суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно того, що п.1.6 кредитного договору є дійсним, оскільки сторонами погоджено всі умови цього договору, який підписаний позичальником, є безпідставними та спростовуються вищевказаним.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи документи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням вимог закону.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» - Тимошенко Яни Яківни залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді