Справа № 131/1156/17 Провадження № 22-ц/772/294/2018Головуючий в суді першої інстанції Олексієнко О. Ю.
Категорія 39Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Якименко М.М., Шемети Т.М.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фондова компанія «Торговець цінними паперами «Реєстр-Консалдинг» про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану її представником адвокатом ОСОБА_4, на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 13 листопада 2017 року у м. Іллінці під головуванням судді цього суду Олексієнка О.Ю., дати складання повного тексту рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фондова компанія «Торговець цінними паперами «Реєстр-Консалдинг» про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Заявлений позов мотивувала тим, що вона постійно проживала з ОСОБА_5 в с. Шевченкове Іллінецького району Вінницької області, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на земельні ділянки площею 2,4467 га та 0,8386 га, розташовані на території Жорницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», та на іменні акції у ВАТ «Жорнище», депозитарієм якого є ТОВ «Фондова компанія «Торговець цінними паперами «Реєстр-Консалдинг».

Позивач вважає себе такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а інших спадкоємців після смерті ОСОБА_5 немає. ОСОБА_2 бажає реалізувати свої спадкові права на вказане спадкове майно, однак не може цього зробити у передбаченому законодавством нотаріальному порядку, оскільки ОСОБА_5 на час своєї смерті не встигла отримати правовстановлюючі документи на ці земельні ділянки, а позивачу було надано Іллінецькою районною державною адміністрацією лише розпорядження про виготовлення технічної документації та сформовано витяг з ДЗК, що є недостатнім для оформлення її спадкових прав, тому ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом та просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на зазначені земельні ділянки та іменні акції.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_3 через свого представника адвоката ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану її представником адвокатом ОСОБА_4, слід закрити з таких підстав.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення), де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення та строку на його апеляційне оскарження) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс16, від 17 лютого 2016 року № 6-76цс16.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

В обґрунтування свого права на апеляційне оскарження апелянт, яка не брала участі у справі, посилається на те, що за оскаржуваним рішенням за позивачем ОСОБА_2, як спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5, було визнано право власності на вказане спадкове майно, тому цим рішенням суд вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_3 як спадкоємця першої черги спадкування за правом представлення.

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 є сином померлої ОСОБА_5 (а.с. 70, 72) та батьком ОСОБА_3, яка згідно зі свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 73) змінила прізвище на «ОСОБА_3», тобто апелянта у даній справі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 71).

Доводи апелянта щодо наявності у неї права на апеляційне оскарження рішення суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1266 ЦК України, положення якої передбачають спадкування за правом представлення, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. ч. 1, 3 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1270, ч. 1 ст. 1272 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом цього строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Таким чином, син ОСОБА_5 ОСОБА_6 на час її смерті та протягом встановленого законодавством строку на подання заяви про прийняття спадщини, будучи живим, за умови свого бажання, повинен був здійснити передбачені наведеними вище нормами права дії, спрямовані на прийняття спадщини після смерті своєї матері.

Доказів про вчинення таких дій останнім або про його право на обов'язкову частку у спадщині апелянтом не надано, крім того в самій же скарзі апелянт зазначає, що ОСОБА_6 спадщини після смерті матері прийнято не було.

Згідно з довідкою № 825 від 26 червня 2017 року, виданою в.о. старости сіл Жорнище, Шевченкове та В'язовиця ОСОБА_8, спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, ніхто не прийняв та ніхто не претендує (а.с. 8).

З огляду на викладене, безпідставними є посилання апелянта на те, що вона за правом представлення є спадкоємцем першої черги спадкування після смерті ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_5 померла у 2004 році, а її син та батько апелянта - у 2011 році, що виключає виникнення у ОСОБА_3 спадкових прав на підставі положень ст. 1266 ЦК України. Тієї обставини, що її батько ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері в загальному порядку, також не доведено, а отже не доведено виникнення у неї спадкових прав на вказане майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Як роз'яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» якщо після прийняття апеляційної скарги до розгляду буде встановлено, що апеляційну скаргу подано особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

За таких обставин, ОСОБА_3, інтереси якої представляє адвокат ОСОБА_4, не довела, що при розгляді цієї справи суд вирішував питання про її права та обов'язки, тобто, що вона має передбачене ст. 292 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення та строку на його апеляційне оскарження) чи ч. 1 ст. 352 ЦПК України право на апеляційне оскарження рішення у цій справі, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_3, подану її представником адвокатом ОСОБА_4, підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 352, 362, 390 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану її представником адвокатом ОСОБА_4, на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року, ухвалене у вказаній цивільній справі, закрити.

Ухвала набирає законної сили із дня її постановлення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання її повного тексту.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

Т.М. Шемета

Повний текст ухвали складено 06 лютого 2018 року.