Справа № 466/6968/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.

секретаря с/з ОСОБА_1,

за участю представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права на проживання та користування будинком,-

у с т а н о в и в :

26.09.2017 року ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, якою просила суд ухвалити рішення про визнання за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 право на проживання та користування будинком №42-а на вул.Г.Мазепи у м.Львові.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що її батьки: ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебували у шлюбі з 13.07.1996 року по 08.05.2012 року. З 08.10.2004 року ОСОБА_9 була вселена як член сімї відповідача-1 в спірний будинок, а 03.03.2011 року було зареєстровано місце її проживання. Вона також проживала у цьому будинку, а після народження 01.07.2016 року у неї доньки ОСОБА_6 в спірному будинку вони проживають утрьох.

Будинок №42-а на вул.Г.Мазепи у м.Львові за час перебування у шлюбі був реконструйований, у ньому було надбудовано мансарду, за рахунок якої збільшилася площа будинку. Не дивлячись на те, що будинок був відчужений у 2015 році ОСОБА_7 гр. ОСОБА_8, вважає, що у ОСОБА_6 наявне право проживання у цьому будинку, оскільки ОСОБА_8 придбала тільки частину житлового будинку, без урахування проведеної надбудови.

Будучи у судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві, просила визнати за її малолітньою донькою ОСОБА_6 право на користування житловим будинком.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі угоди про надання правовоїдопомоги від 01.12.17 та копії свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю (а.с.49) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, також наголосив, що розглядаючи спір про виселення з будинку, суд належним чином не повідомив його довірителя про спір, а отже остання не могла надати докази того, що на день ухвалення рішення та подальшого зняття з реєстрації за цією адресою вона була вагітна, а тому суд не мав права ухвалювати рішення про її виселення з майбутньою дитиною. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7, адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги № 1-2010/17-ц від 20.10.17 та ордеру серія ЛВ № 097383 (а.с.33,34) будучи у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у письмових запереченнях (а.с.29-33). В останнє суове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про судове засідання, а тому суд вважає, що розгляд справи слід продовжувати у його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності від 15.02.17 (а.с.43) будучи у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити та підтримала мотиви, наведених у письмових запереченнях адвоката ОСОБА_3

Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_10, який діє на підставі довіреності від 02.06.17 (а.с.47) подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, рішення прийняти з урахуванням інтересів дитини (а.с.46).

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За пояснень учасників та копії свідоцтва про одруження (а.с.6) вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 13.07.1996р. зареєстрували шлюб. Рішенням Шевчен- ківського районного суду м. Львова від 08.05.2012 р. шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97872965 від 20.09.2017 р., та встановлено судом, ОСОБА_8 на підставі договору купівлі продажу від 23.12.2015 р. придбала у ОСОБА_7 3/4 частки житлового будинку за адресою: м. Львів, вул. Мазепи, 42-А та на підставі договору купівлі продажу від 05.01.2016 р. придбала іншу 1/4 частки вказаного житлового будинку. Загальна площа придбаного нею будинку складає 70,1 кв.м., житлова площа - 56,7кв.м.

Як убачається з копії свідоцтва про народження Серії І-СГ № 510735 (а.с.4) ОСОБА_6 народилася 01 липня 2016 року. Тобто, дитина ОСОБА_6, в інтересах якої поданий позов, народилася через шість місяців після переходу права власності на спірний будинок від ОСОБА_7 до іншої особи, а тому жодного самостійного права проживання у цьому будинку не набула.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Отже, право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Дана правова позиція, висловлена Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року при розгляді справи № 6-158цс14.

Не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що ОСОБА_8 придбала лише частину будинку № 42-а що вул. Гетьмана Мазепи у м. Львові, а інша частина (споруджена внаслідок реконструкції) належить ОСОБА_7, ОСОБА_9, а тому у членів їх сімї наявне право проживання у будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.12.2013 року визнано право особистої приватної власності ОСОБА_7 на житловий будинок №42-а, що на вул. Гетьмана Мазепи у м. Львові.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.06.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року зазначене судове рішення було залишене без змін.

У звязку із втратою ОСОБА_7 права власності на будинок, припинилися і усі права членів його сімї, зокрема, право проживання у будинку. Тому у задоволенні позову слід відмовити.

У звязку з відмовою у задовленні позову, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_11 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права на проживання та користування будинком №42-а, що на вул.ОСОБА_12 гетьмана у м.Львові - відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Львівської області пртягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_13