АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Кулікової С.В. (суддя-доповідач)

суддів: Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

за участю секретаря: Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

Справа № 756/8253/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/769/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановила:

у червні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею за адресою: АДРЕСА_2.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем 30 березня 2011 року, син постійно проживав з нею, однак починаючи з квітня 2016 року, відповідач почав періодично забирати дитину до себе, не погоджуючи при цьому попередньо з матір'ю час та тривалість їх спільного з ним перебування.

Позивач стверджувала, що батько негативно впливає на дитину, під час систематичного спільного перебування та спілкування з батьком поведінка дитини стала агресивною та неконтрольованою, він перестав відвідувати позашкільні заняття, крім того, відповідач маніпулює дитиною у власних цілях, тому вона не згодна, щоб їх син проживав із відповідачем та наполягає на визначенні місця проживання дитини разом з нею, його матір'ю.

У грудні 2016 року відповідач подав зустрічний позов, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з ним.

Вимоги зустрічного позову відповідач обґрунтовує тим, що має стабільний чималий дохід, за який може у повному обсязі створити всі умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток особистості дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Також відповідач вказував, що мати дитини не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов дитини, натомість у неї крім спільного сина є ще дитина від іншого шлюбу, при цьому відповідач мешкає у будинку, який знаходиться за межами міста Києва.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради про визначення місця проживання дитини задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та постановити нове, яким зустрічний позов задовольнити, а первісний позов залишити без задоволення.

Відповідач посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи та неналежну оцінку наданих суду доказів, оскільки судом не задоволено його клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його перебуванням на лікарняному, чим позбавлено можливості заявити відвід судді.

Також відповідач не погоджується із зазначеними у рішенні обставинами щодо стану його здоров'я та його процесуального статусу у кримінальній справі.

Крім того, з посиланням на висновки Служби у справах дітей Солом'янського району м. Києва та Служби у справах дітей КМДА відповідач вказує, що має усі можливості для самостійного виховання дитини.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Належним чином повідомлена про день та час розгляду апеляційної скарги Служба у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради (т. 2 а.с.128), у судове засідання свого представника не направила, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталася, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у відсутність третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтримали апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_8 та представника третьої особи Служби у справах дітей Солом'янської РДА в м. Києві ОСОБА_9, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2007 року по 30 березня 2011 року. У шлюбі 18 листопада 2008 року у сторін народилась дитина - ОСОБА_5, який після розірвання шлюбу постійно проживав з матір'ю ОСОБА_2

Також з матеріалів справи вбачається, що у період з 2012 року по 2016 рік батько не приймав участі у вихованні та утриманні сина, повністю зник з життя дитини, однак у квітні 2016 року забрав сина проживати до себе і поки дитина до 30 серпня 2017 року проживала з батьком, мати могла бачитись з сином лише з дозволу відповідача та в його присутності.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 під час проживання з батьком, численні рази безпідставно не був присутнім на уроках, дуже часто спізнювався на перший урок, домашні завдання виконував не систематично або частково, припинив відвідувати позашкільні гуртки. Згідно висновку психологічного обстеження № 135 від 28 грудня 2016 року Міського центру дитини Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації, у період проживання дитини з батьком стан дитини був нестабільний: спостерігались невротичні прояви, проте коли мова зайшла про взаємовідносини з матір'ю хлопчик заспокоївся. Через залежність від думки батька хлопчик тримає дистанцію у відносинах з матір'ю. Дитина не може визначити спільне з батьком коло інтересів та занять. У ОСОБА_5 психологами визначена незадоволена потреба у турботі з боку матері, її підтримці та участі у житті.

Висновком органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації № 108-755 від 17 січня 2017 року встановлено доцільність визначення місця проживання ОСОБА_5, 2008 року народження з матір'ю ОСОБА_2.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволення вимог зустрічного, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи, з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своєї дитини, з максимальним врахуванням інтересів дитини, його віку та прихильності сина до матері.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як убачається з матеріалів справи, спір виник між батьками про визначення місця проживання дитини з квітня 2016 року, при цьому зустрічний позов батька ґрунтується на його матеріальній можливості забезпечити розвиток дитини, у той час як мати, маючи дитину від іншого шлюбу, проживаючи за містом, на думку відповідача не має можливості належним чином турбуватися про дитину, проте доводи зустрічного позову спростовуються матеріалами справи.

Так, ОСОБА_2 на праві власності належить двоповерховий житловий будинок АДРЕСА_2 в якому постійно проживають ОСОБА_2 та її сини ОСОБА_12, 2001 року народження та ОСОБА_5, 2008 рокународження, при цьому останній має окрему повністю та належно обладнану всім необхідним для дитини кімнату, умови проживання в будинку належні, відповідають встановленим санітарним нормам. Сама ОСОБА_2 є заслуженим майстром спорту України, з 14 грудня 2011 року працює на посаді тренера з тенісу в ДП «Антонов», отримує регулярний та достатній дохід, за місцем роботи характеризується позитивно.

Відсутність у відповідача судимості, психіатричних паталогій та наркологічних захворювань, що на думку відповідача є підтвердженням його можливості для самостійного виховання дитини, не спростовує правильного висновку суду першої інстанції, оскільки відповідач не вказує обставини, які завадили йому з часу розірвання шлюбу у 2012 року по 2016 рік приділяти увагу дитині і турбуватись про неї. Період ігнорування своїх прав та обов'язків батька дитини значний проміжок часу, на думку колегії суддів, свідчить про тимчасову мінливу заінтересованість батька у долі дитини.

Також в апеляційній скарзі відповідач ставить під сумнів наявність постійного доходу матері дитини, проте будь-яких доказів у підтвердження встановленої судом інформації з цього питання не зазначає. При цьому, нормами діючого процесуального права не передбачено право суду перекладати обов'язок доказування на позивача, що надала у підтвердження своєї позиції відповідну довідку, яка не була спростована належними доказами відповідачем.

Поруч з цим, відповідач вказує про існування укладеного ним попереднього договору про придбання житла, проте з копії цього договору (т.2 а.с. 74) вбачається, що не пізніше 5 грудня 2017 року сторони погодили укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. При цьому, на час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції, відсутні докази укладення договору купівлі-продажу або продовження попереднього договору у визначений у ньому спосіб.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом його процесуальних прав, у тому числі право заявити відвід суду, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

Згідно наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої довіреності, ОСОБА_10 уповноважив ОСОБА_13 та ОСОБА_14 представляти його інтереси в суді (т. 1 а.с. 123), даних про відкликання вказаної довіреності матеріали справи не містять.

Крім того, передбачене ст. 12 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи, право на правову допомогу треба розуміти, як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує, при цьому реалізація даного права має відбуватись на захист прав особи та не на шкоду строкам, встановленим цивільним процесуальним законодавством для розгляду відповідної справи.

За таких обставин, судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді: