АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/40/18Головуючий по 1 інстанції Позарецька С.М.
Категорія: 48 Доповідач в апеляційній інстанції Карпенко О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючої Карпенко О.В.

суддів Нерушак Л.В. , Фетісової Т.Л.

при секретарі Анкудінові О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року, ухваленого о 11 год.08 хв. під головуванням судді Позарецької С.М. в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-:

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на те, що з 12 лютого 2004 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано згідно рішення суду від 27 жовтня 2011 року. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка вказує, що на даний час дитина проживає разом із нею і перебуває на утриманні останньої. За станом свого здоров»я, зазначає ОСОБА_1, їхній син потребує оздоровлення за кордоном, а саме: у Туреччині, Єгипті, Португалії чи Ізраїлі, у супроводі матері, терміном, починаючи з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року. Така поїздка, матиме позитивне значення та наслідки для здоров'я дитини, сприятиме його духовному та фізичному розвитку.

Також ОСОБА_1 зазначає, що вона має наміри та можливість разом із сином тимчасово виїхати за межі України на відпочинок та для оздоровлення дитини, однак ОСОБА_3, не бажає надати згоду на виїзд дитини за межі України.

У зв'язку з чим, ОСОБА_1 звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси із відповідним позовом та уточнившись з позовними вимогами, остаточно просила суд постановити судове рішення, яким надати громадянину України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним 18-річного віку, дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 до Туреччини, Єгипту, Португалії чи Ізраїлю, у супроводі матері - ОСОБА_1, терміном, починаючи з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Надано ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України гр.-на України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу його батька ОСОБА_3 до країн: Туреччини, Єгипту, Португалії, Ізраїлю у супроводі матері ОСОБА_1, терміном до десяти днів, у період часу з 03 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року включно.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачкою не зазначено, в яку конкретно країну світу необхідно виїзд дитини. Вказуючи чотири країни можливого перебування дитини за кордоном, позивачка не вказала конкретну країни, в зв'язку з чим ОСОБА_3 не має можливості надати конкретну відповідь, що стосується його волевиявлення.

Також вказує, що внаслідок виїзду сина на межі України, ОСОБА_3 буде позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини, особистому спілкуванні з ним, що порушує рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дітей.

Вважаючи рішення суду першої інстанції необгрунтованим, винесеним при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального права, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року, ухваливши при цьому нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

П. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційне провадження у вказаній справі відкрито до набрання чинності редакції ЦПК України (15 грудня 2017 року), а тому розгляд скарги, у відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, продовжується за правилами, що діють після набрання чинності нової редакції ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, виходячи із наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Як вбачається із наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано на підставі рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 27 жовтня 2011 року.

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час проживає із своєю матір'ю - ОСОБА_1

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що надання дозволу на виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, на період з 03 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року включно до країн: Туреччини, Єгипту, Португалії, Ізраїлю без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_3 повністю відповідає правам та інтересам дитини, і, при цьому, не буде порушувати права відповідача на спілкування та участь у вихованні сина, оскільки такий виїзд має короткостроковий характер(до десяти днів, як зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу одного з батьків на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 у відповідності до вище вказаних норм матеріального права обґрунтовано звернулася до суду із вказаним позовом, оскільки відповідач відмовився надавати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за межі України у визначений позивачкою період.

Колегія суддів вважає, що доводи, наведені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції та заборони виїзду сина сторін за межі України.

Так, оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_5 посилався на те, що суд першої інстанції, надавши позивачці дозвіл на вивезення дитини за межі України , в порушення підпункту 1 пункту 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року не визначив часовий проміжок перебування дитини у відповідній державі, однак ці доводи спростовуються відомостями зазначених у резолютивній частині рішення суду першої інстанції, де чітко викладено часові проміжки тимчасового короткострокового виїзду дитини сторін за кордон.

Крім того, ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що позивачка має намір вивезти дитину за межі України назавжди.

Однак, цей довід також не є аргументованим, оскільки відповідно до рішення суду першої інстанції ухваленого відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» позивачці надано право тимчасового короткострокового виїзду дитини за кордон з визначенням його початку й закінчення.

Крім того, оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне місце проживання здійснюється Державною міграційною службою відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 16 серпня 2016 року № 816, яким затверджено процедуру прийому і розгляду заяв про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, прийняття за ними рішень та їх виконання.

Істотних обставин, які свідчать про неможливість виїзду дитини за станом здоров'я, загрози життю дитини, негативного впливу на розвиток дитини в апеляційній скарзі не наведено.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - відхилити, зазначене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча Карпенко О.В.

Судді Нерушак Л.В. , Фетісова Т.Л.