Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 1414/3646/2012

провадження № 61-2682св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Мегабанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2016 року в складі судді Селіщевої Л. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2016 року в складі суддів: Галущенка О. І., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку квартири.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2006 року по 2011 рік, під час шлюбу останні 12 лютого 2007 року придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому наявні правові підстави відповідно до статті 69 СК України для поділу цього майна.

На підставі викладеного ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: поділити спільне сумісне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира на час розгляду справи вибула з володіння ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4, який на даний час є її законним власником, а тому це майно не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на час виникнення спору квартира була відчужена іншій особі, що виключає можливість її поділу та вирішення питання про визнання права на частку способом, який обрано позивачем.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира протиправно без згоди позивача відчужена на користь ОСОБА_4 В матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_2 на відчуження вказаної квартири. Позивачу не було відомо про кредитний договір та договір іпотеки, оскільки він не володіє українською мовою, а на момент укладення вказаних правочинів був відсутній перекладач. Іншому відповідачу в справі ОСОБА_4 не направлялись судові повістки про розгляд справи у місцевому суді та судом першої інстанції не вирішено питання про відвід головуючого по справі. Крім того, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про збільшення позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2006 року по 2011 рік.

Під час шлюбу 13 лютого 2007 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1.

13 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Мегабанк» (далі - ВАТ «Мегабанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США зі строком повернення до 12 лютого 2018 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 13 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 надав згоду на укладення ОСОБА_3 кредитного договору та передачу в іпотеку банку квартири АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою позивача.

Також з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 13 лютого 2008 року, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У пункті 5.2.1 іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодержатель має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому чинним законодавством.

ОСОБА_3 не виконала належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим 25 червня 2011 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О. М., ПАТ «Мегабанк» продало квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9

ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визнання вказаних вище кредитного договору, договору поруки, іпотечного договору та договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, проте ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року такі вимоги залишено без розгляду, оскільки позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Встановлено, що на час розгляду справи власником спірної квартири є ОСОБА_4

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України).

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Суди врахували вимоги вказаних норм права та дійшли вірного висновку, що спірна квартира на час розгляду справи вибула з володіння ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4, який на даний час є її законним власником, це майно не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу в спосіб, який обрано позивачем.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира протиправно відчужена на користь ОСОБА_4 без згоди позивача, який не володіє українською мовою, та те, що йому не було відомо про кредитний договір і договір іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2, яка також перекладена з української мови на англійську мову. За змістом вказаної заяви ОСОБА_2 надає згоду ОСОБА_3 на укладення кредитного та іпотечного договорів з ВАТ «Мегабанк» та передачу в іпотеку банку квартири АДРЕСА_1. Разом з тим іпотечним договором визначено право банку на відчуження спірної квартири на користь інших осіб у разі порушення кредитних зобов'язань. Також позивач поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 своїх кредитних зобов'язань, що підтверджується договором поруки, який знаходиться в матеріалах справи.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що у зв'язку з неповідомленням відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції порушено права позивача та рішення суду першої інстанції є необ'єктивним, оскільки позивач приймав участь у судових засіданнях та мав можливість реалізувати надані йому процесуальним законом права, а відповідач ОСОБА_4 не оскаржував ухвалені у справі судові рішення.

Також не є підставою для скасування судових рішень доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не вирішено питання про відвід судді Селіщевої Л. І. Пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, проте наведені заявником підстави судом касаційної інстанції не визнані обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання про збільшення позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва, проголошеною у судовому засіданні 27 липня 2016 року, відмовлено у задоволенні вказаного клопотання з тих підстав, що позивачем порушено питання про зміну предмета позову, а не збільшення позовних вимог, проте позивач має право змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик