ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4631/17

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/95/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

третя особа - Чернігівська міська рада,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - місто Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 29.06.2018,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ФОП ОСОБА_3, в якому просила виділити їй із спільної з відповідачем часткової власності торгівельні павільйони по АДРЕСА_3 та три зупинкових комплекси із вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, визнавши за нею право власності на них.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що у 2008-2012 роках за усним договором із відповідачем на умовах створення спільної часткової власності інвестувала кошти в облаштування 9-ти зупинкових комплексів із кіосками в м.Чернігові, які не відносяться до нерухомого майна, а є малими архітектурними формами. Між нею та відповідачем було оформлено розписку про належність їй частки в розмірі 60% в указаному майні та визначено зобов'язання відповідача передати у власність відповідну частку майна на першу вимогу. В подальшому спільне використання майна виявилось неможливим і позивач направила відповідачу вимогу про передачу її частки їй у власність згідно із умовами розписки, але відповідач відповіді на цю вимогу не надав, що змусило її подати позов.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 червня 2018 року позов задоволено частково. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на торгівельні павільйони по АДРЕСА_3, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_5, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_6, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_7 та зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_8. Виділено ОСОБА_2 в натурі торгівельні павільйони по АДРЕСА_3 вартістю 581 146,00 грн, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4 вартістю 201 675,00 грн, зупинковий комплекс із вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_6 вартістю 201 675,00 грн, а всього вартістю 984 496,00 грн, визнано за нею право власності на зазначене майно. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 компенсацію за отримання надлишку при розподілі спільного майна в розмірі 24 808, 00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат за проведення судової експертизи 14 508,00 грн.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на помилковий аналіз судом відносин, які склались між сторонами. Апелянт вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом було змінено правове обґрунтування позову, застосовано інші підстави для його задоволення, на які позивач не посилалась при пред'явленні позову. Так, судом було вирішено питання щодо правового режиму спільної часткової власності по відношенню до спірного майна, проте позивачем вимоги про визнання майна спільною частковою власністю не заявлялись. Відповідач зазначає, що судом не встановлено ні первісних, ні похідних підстав, які б свідчили про виникнення права спільної часткової власності у позивача, останньою не було надано документів, які б підтверджували її участь у створенні спільного майна, при цьому розписка не є належним та допустимим доказом для справи. Також апелянт вважає, що не було дотримано порядку щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. На думку відповідача, спірне майно є об'єктом самочинного будівництва, а тому згідно із вимогами закону не підлягає поділу. Позивач не внесла на депозитний рахунок суду вартість частки, яку просила виділити їй в натурі, тобто не виконала вимоги ст.365 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Позивач вважає, що судове рішення ухвалене в межах позовних вимог, розписка є належним та допустимим доказом, побудовані зупинкові комплекси з вбудованими торгівельними кіосками не є об'єктами нерухомості, є тимчасовими спорудами і тому Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна №55 не може бути застосована до спірних правовідносин, Позивач зазначає, що торгівельні павільйони та зупинові комплекси із вбудованими торгівельними кіосками не є самочинним будівництвом, оскільки на всі об'єкти є паспорт прив'язки тимчасових споруд. Вказує, що її вимоги не стосуються припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні, тому ст.365 ЦК України також не може бути застосована.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення цим вимогам частково не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існувала домовленість про облаштування та ввід в експлуатацію спірних об'єктів, визначено співвідношення часток у створеному майні, зобов'язання відповідача передати відповідну частку майна у власність позивача на першу її вимогу, що підтверджується власноручно складеною відповідачем розпискою, право позивача на виділ належної їй частки передбачено ст.364 ЦК України.

Колегія судді погоджується з висновком суду щодо виділу частки ОСОБА_2 із спільної часткової власності, проте не погоджується з визнанням за позивачем права власності на виділені їй три малі архітектурні форми та висновком щодо припинення права спільної часткової власності на шість тимчасових споруд.

Судом встановлено, що рішенням Чернігівської міської ради від 21.11.2007 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 погоджено місце розташування та надано згоду на розроблення проекту відведення для розташування 9 зупинкових комплексів по: АДРЕСА_9 (парна сторона), АДРЕСА_10 (парна сторона), АДРЕСА_4 (парна сторона), АДРЕСА_11, АДРЕСА_12, АДРЕСА_11, АДРЕСА_6, АДРЕСА_5, АДРЕСА_7 (а.с.5 т.1).

Згідно із Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, що затверджений рішенням міськвиконкому від 18.08.2008 №233, прийнято в експлуатацію тимчасові торгівельні павільйони з полегшених конструкцій на орендованій земельній ділянці за адресою АДРЕСА_3 (а.с.8 т.1).

25.06.2012 ОСОБА_3 видані паспорти прив'язки на зупинковий комплекс з вмонтованим кіоском по АДРЕСА_4 (парна сторона) (а.с.57 т.1), на зупинковий комплекс з вмонтованим кіоском по АДРЕСА_5 (а.с.59 т.1), на зупинковий комплекс з вмонтованим кіоском по АДРЕСА_7 (біля обласної лікарні) (а.с.62 т.1), на зупинковий комплекс з вмонтованим кіоском по АДРЕСА_11 (а.с.64 т.1), а 13.12.2012 на зупинковий комплекс з вмонтованим кіоском по АДРЕСА_6.

29.04.13 ФОП ОСОБА_3 листом № 45.04-13 повідомив начальника управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради про те, що тимчасові споруди, зупинкові комплекси з полегшених конструкцій з вбудованими торгівельними кіосками, вже розміщені на орендованих земельних ділянках згідно з виданими паспортами за адресами АДРЕСА_5 (паспорт прив'язка НОМЕР_9 від 25.06.2012), АДРЕСА_7 (біля обласної лікарні) (паспорт прив'язка НОМЕР_10 від 25.06.2012), АДРЕСА_4 (парна сторона) (паспорт прив'язка НОМЕР_11 від 25.06.2012), АДРЕСА_11 (паспорт прив'язка НОМЕР_12 від 25.06.2012), АДРЕСА_6 (паспорт прив'язка НОМЕР_13 від 13.12.2012).

Земельні ділянки під зупинковими комплексами були передані відповідачу в оренду. В подальшому, рішенням Чернігівської міської ради від 26.09.2014 фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 поновлено договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,0142га, по АДРЕСА_3 для експлуатації торгівельних павільйонів з полегшених конструкцій (землі житлової та громадської забудови), строком до 26 вересня 2019 року.

Рішенням Чернігівської міської ради від 29.09.2016 ОСОБА_3 поновлено договори оренди земельних ділянок, строком до 31 травня 2017 року, для розташування зупинкових комплексів (землі житлової та громадської забудови): площею 0.0040га (кадастровий номер НОМЕР_4) по АДРЕСА_4 (парна сторона); площею 0.0040га (кадастровий номер НОМЕР_5) по АДРЕСА_7 (біля обласної лікарні) площею 0.0040га (кадастровий номер НОМЕР_6) по АДРЕСА_5; площею 0.0040га (кадастровий номер НОМЕР_7) по АДРЕСА_6; площею 0.0040га (кадастровий номер НОМЕР_8) по АДРЕСА_11.

Твердження апелянта, що вказані вище зупинкові комплекси є самочинним будівництвом, оскільки була проведена перебудова (реконструкція) об'єкта нерухомості (демонтаж та улаштування нових перегородок, зміну площі, конфігурації та кількості приміщень), не заслуговують на увагу та ґрунтуються на невірному розумінні вимог закону.

Відповідно до п.1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасовою спорудою торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності є одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно з частиною другою статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація - тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення, тобто тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю, необхідність державної реєстрації тимчасових споруд відсутня.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28 березня 2018 року у справі №755/16157/15- ц.

Підставою для розміщення тимчасових споруд є паспорт прив'язки тимчасової споруди (п.2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності).

Всі спірні об'єкти, розміщені відповідачем, мали паспорти прив'язки, копії яких містяться в матеріалах справи, тому законні підстави вважати, що торгівельні павільйони та зупинкові комплекси з полегшених конструкцій з вбудованими торгівельними кіосками, є об'єктами нерухомості - відсутні.

Відповідно до висновку експертів від 11.05.2018 № С-183 за результатами проведення судової комісійної оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість установлених відповідачем ФОП ОСОБА_3 торгівельних павільйонів в АДРЕСА_4 становить 581146 грн, зупинкових комплексів зі вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4 - 201675 грн, по АДРЕСА_5 - 209742 грн, по АДРЕСА_6 (непарна сторона) - 201675 грн, по АДРЕСА_7 (біля обласної лікарні) - 209742 грн, по АДРЕСА_8 - 195500 грн (а.с.34 т.2).

Зі змісту копії розписки, що надана 06.01.2013 відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_2, вбачається, що останній належить 60% вказаних вище зупинкових комплексів та ряду торгівельних павільйонів по АДРЕСА_3, які для зручності розрахунків оформлені на ОСОБА_3 Відповідач зобов'язувався безперешкодно передати їх у власність на першу вимогу (а.с.13 т.1). Така вимога була направлена ОСОБА_3 18.04.2017 (а.с.14-15 т.1).

Відповідач в порядку ст.213 ЦК України до суду з позовом про тлумачення змісту правочину не звертався, про що було повідомлено стороною відповідача в судовому засіданні.

Факт написання вказаної розписки власноруч ОСОБА_3 в ході судового засідання не заперечував. Оригінал розписки, який позивач додала до матеріалів справи, ОСОБА_3 незаконно вилучив з матеріалів цивільної справи під час ознайомлення зі справою 26.02.2018 (а.с.234 т.1). За вказані дії він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.185-3 ч.1 КУпАП постановою Деснянського районного суду м.Чернігова від 07.05.2018, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 19.09.2018.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності та допустимості даного доказу колегія суддів до уваги не приймає, як і посилання на відсутність в розписці повного переліку зупинкових комплексів, які входять до спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом ч.1 ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

З огляду на положення ст. 77 та 78 ч.1 ЦПК України, відсутні підстави вважати розписку ОСОБА_3 від 06.01.2013 неналежним чи недопустимим доказом. Під час розгляду справи, як вказувалося вище, відповідач не заперечував факту її написання. Із заперечення ОСОБА_3 проти позову від 21.02.2018 слідує, що його незгода зі змістом розписки зводиться лише до відсутності в тексті розписки назви населеного пункту - м. Чернігів, при цьому саме представник відповідача в ході судового засідання 02.08.2017 приєднав до матеріалів справи документи щодо місцерозташування зупинкових комплексів (а.с.119 т.1), не заперечуючи, що спір виник саме щодо зупинкових комплексів за адресами, вказаними в позовній заяві. Про це свідчить і зміст апеляційної скарги ОСОБА_3 від 17.07.2017 на ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 31.05.2017 про відкриття провадження у справі.

З викладеного вище слідує, що до складу спільної часткової власності увійшли не тільки ряд торгівельних павільйонів по АДРЕСА_3, а й зупинкові комплекси, описані вище. Зміна позиції ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на рішення суду від 19.06.2018 щодо належності спірних об'єктів (обсяг яких встановлювався під час розгляду справи судом першої інстанції) до спільної часткової власності, не може бути підставою для спростування висновків суду першої інстанції в цій частині.

Обсяг майна судом першої інстанції визначений вірно і доводи апеляційної скарги в цій частині є безґрунтовними.

Колегія суддів вважає, що наявна у справі копія розписки ОСОБА_3 від 06.01.2013 є належним та допустимим доказом, з якої вбачається, що в ході облаштування та вводу в експлуатацію малих архітектурних форм, що є предметом спору, сторони розрахували співвідношення своїх вкладів та за взаємною домовленістю встановили наступне співвідношення часток у створеному майні: частка позивача - 60%, частка відповідача - 40%, про що вірно вказав суд першої інстанції в своєму рішенні.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З огляду на викладене вище, на підставі ст. 328 та 356 ЦК України у сторін виникло право спільної часткової власності на спірне майно: торгівельні павільйони в АДРЕСА_4, вартістю 581146 грн та зупинкові комплекси з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4, вартістю 201675 грн, по АДРЕСА_5, вартістю 209742 грн, по АДРЕСА_3 (непарна сторона), вартістю 201675 грн, по АДРЕСА_7 (біля обласної лікарні) , вартістю 209742 грн, по АДРЕСА_8, вартістю 195500 грн, з яких позивачу належить ідеальна частка в майні - 60%, відповідачу - 40%.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника щодо не встановлення судом наявності первинних або похідних підстав, за яких могло б виникнути право спільної часткової власності.

Як вказувалося вище, позивач в позові ставить питання про виділ її частки із спільної часткової власності, надаючи при цьому письмову розписку відповідача, в якій останнім визнається право позивача на частку у цій власності.

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Наявна в матеріалах справи копія розписки від 06.01.2013, що видана ОСОБА_3, свідчить про те, що між ним та ОСОБА_2 існували домовленості щодо створення конкретного майна та визначення співвідношення часток у цьому майні, які ОСОБА_3 зобов'язався передати у власність ОСОБА_2 на першу її вимогу.

Відповідно до частин 1,2,4 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Те, що між сторонами виникла спільна часткова власність в результаті правочину підтверджується як змістом розписки, так і фактом звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні була оглянута ухвала Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.08.2018 про залишення без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Викладені вище обставини свідчать, що право спільної часткової власності у сторін виникло на підставі правочину, існування та правомірність якого відповідачем не спростовано.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.2 ст.205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин між сторонами щодо створення спільної часткової власності є правомірним. В установленому порядку недійсним цей правочин не визнавався.

З огляду на це ОСОБА_2 довела своє право на отримання частини у майні, що вказане вище.

За змістом частин 1 та 2 до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно із ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями ст.15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд вірно визначився з обсягом майна, що виділяється позивачу. Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з предметним визначенням такого майна. Рішення суду в частині виділення ОСОБА_2 в натурі торгівельних павільйонів по АДРЕСА_3 та зупинкових комплексів з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_6 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо невнесення позивачем на депозитний рахунок суду вартості частки майна не заслуговують на увагу. Попереднє внесення позивачем вартості частки співвласника на депозитний рахунок суду передбачений тільки у випадку припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників з підстав визначених ст.365 ч.1 ЦК України. В даній справі спір йде про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. Ці правовідносини, як вказувалося вище регулюються ст.364 ЦК України.

Проте не може бути визнано законним та обґрунтованим рішення суду в частині припинення права спільної часткової власності на майно: торгівельні павільйони по АДРЕСА_3, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_5, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_6, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_7 та зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_8.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд, на порушення ст.13 ч.1 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог. В цій частині колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, вважаючи їх слушними. З огляду на це, абзац другий підлягає виключенню з резолютивної частини рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 червня 2018 року.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на торгівельні павільйони по АДРЕСА_3, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4, зупинковий комплекс з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_6.

Відповідно до ст.364 ч.3 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Як вказувалося вище, спірним майном є тимчасові споруди, створення яких не потребує державної реєстрації. Відповідні дозволи потрібні лише для їх встановлення та подальшої експлуатації, проте вказане не є предметом розгляду даної справи. З огляду на положення ст. 364 ч.3 ЦК України, право спільної часткової власності на майно, що не потребує державної реєстрації, припиняється в силу закону, тому, відповідно, відсутні підстави для визнання права власності на це майно в судовому порядку. Позивач набула право власності на вказані тимчасові споруди внаслідок виділення їй їх у натурі. З огляду на зазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірне майно відсутні.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове скасування рішення суду першої інстанції, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги про виділення майна в натурі та відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на це майно, то апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції (витрати на проведення експертизи), пропорційно задоволеним вимогам в сумі 7254 грн. (Задоволена одна вимога з двох. 14508 : 2=7254). У зв'язку з чим, розмір стягнутих з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судових витрат, що понесені в суді першої інстанції підлягає зменшенню з 14508 грн до 7254 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

При подачі апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 сплатив 12000 грн. Оскільки апеляційна скарга відповідача задовольняється частково, пропорційно підлягає відшкодуванню за рахунок позивача судові витрати відповідача в апеляційній інстанції. Колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати понесені в суді апеляційної інстанції в сумі 6000 грн.

Керуючись ст. 141,367, 374, 376 ч.1 п.4, 381-384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 червня 2018 року в частині визнання права власності на торгівельні павільйони по АДРЕСА_3 та на зупинові комплекси з вбудованими торгівельними кіосками по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_6 - скасувати, відмовивши в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Виключити з резолютивної частини рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 червня 2018 року абзац другий.

Зменшити розмір стягнутих з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судових витрат, що понесені в суді першої інстанції з 14508 грн до 7254 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2) судові витрати понесені в суді апеляційної інстанції в сумі 6000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова.

Повний текст постанови складений 06.11.2018.