Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 756/1401/15-ц

провадження № 61-4416 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6

треті особи : Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва», ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду міста Києва від 2 серпня 2016 року у складі суддів: Рейнарт І. М., Андрієнко А. М., Кирилюк Г. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пунктів 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про зобов'язання демонтувати самовільно встановлену перегородку та металеві двері.

Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач, яка мешкає у квартирі № 98 цього ж будинку, самовільно встановила перегородку із шлакоблоків та металеві двері у коридорі загального користування, які створюють перешкоди для відкриття дверей у її квартиру, а їх відкриття та закриття може призвести до пошкодження квартири та комунікацій у ній.

Позивач стверджувала, що перегородка та металеві двері, на встановлення яких вона не давала згоди, погіршили умови її проживання, та просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні коридором загального користування вказаної квартири з приведенням до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно встановленої перегородки та металевих дверей.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва суду від 2 червня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року вказані судові рішення скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києві від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні коридором загального користування, де розташована квартира АДРЕСА_1, з приведенням такого коридору до попереднього стану, шляхом демонтажу самовільно встановленої перегородки та металевих дверей, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення перегородки та дверей здійснено за замовленням відповідача, без згоди позивача, чим порушено її права та інтереси.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 2 серпня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 березня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові ОСОБА_4

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів встановлення перегородки та дверей саме відповідачем. Крім того, суд першої інстанції при новому розгляді справи не врахував висновків суду касаційної інстанції, належним чином не з'ясував місце проживання власника квартири ОСОБА_7, не повідомив її про судовий розгляд, не з'ясував її відношення, як власника квартири, до встановлення перегородки та дверей у коридорі загального користування.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач довела незаконність встановлення перегородки та дверей у коридорі загального користування, проте суд апеляційної інстанції, неправильно оцінивши докази у справі, надав перевагу доводам відповідача.

У березні 2017 року відповідач подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що вона не встановлювала вказані перегородку та двері; адміністративний протокол щодо неї за самочинне будівництво не був складений; позов пред'явлено до неналежного відповідача.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 та є власником вказаної квартири.

Власником квартири АДРЕСА_3, в якій зареєстрована та проживає ОСОБА_6 зі своїм неповнолітнім сином, є ОСОБА_7

Згідно із актом від 18 грудня 2014 року № 215, складеним членами комісії ЖЕК № 504 КП «Житлосервіс «Приозерне» за заявою мешканців квартир № № 97 та 99, проведено обстеження коридору загального користування на восьмому поверсі та встановлено, що мешканцями квартири № 98 проведено самовільне встановлення дверей у коридорі загального користування.

Відповідно до листа Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 січня 2015 року власнику квартири № 98 за вказаною адресою направлено лист-попередження від 19 січня 2015 року з вимогою демонтувати самовільно встановлену конструкцію та привести приміщення в попередній стан у термін сім днів.

У запереченні на позовну заяву Григор'єва Г. П. вказала, що у 2014 році її співмешканець встановив двері в коридорі загального користування з метою звуко- та теплоізоляції, підтримки чистоти у коридорі. Дверима вона користується. Вважає, що вони не створюють позивачеві будь-яких перешкод.

При цьому матеріали справи не містять даних про встановлення дверей іншою особою.

Відповідно до висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року №4-рп/2004, та згідно із Конституцією України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін.

Тобто, за змістом цього висновку, будь-який власник або інша особа, яка на відповідній правовій підставі проживає у квартирі, не наділяється абсолютним правом вирішувати порядок використання (переобладнання, перепланування тощо) місць загального користування чи на власний розсуд обмежувати інших співвласників у цьому.

Відповідно до висновків, викладених у цьому ж рішенні, правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92) виключно законами України. Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т. ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, ОСОБА_4 разом з іншими співвласниками будинку АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності коридор загального користування у цьому будинку, а ОСОБА_6, як особа, яка на відповідній правовій підставі проживає у квартирі № 98 цього будинку, не має права одноособово вирішувати порядок використання коридору чи на власний розсуд обмежувати ОСОБА_4 у цьому.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про основи містобудування» будівельні норми, державні стандарти, норми і правила щодо планування, забудови та іншого використання територій, проектування і будівництва об'єктів містобудування розробляються і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, іншими центральними органами виконавчої влади в порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктами 1.4.1, 1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, перепланування дозволяється робити лише після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів відповідно до законодавства. Для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Згідно з вимогами статті 100 ЖК України наймач, який допустив самовільне переобладнання чи перепланування жилого або підсобного приміщення, зобов'язаний за свій рахунок привести приміщення у попередній стан.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на замовлення відповідача було здійснено перепланування місця загального користування шляхом встановлення дверей у коридорі загального користування без дотримання встановленого законом порядку і це перепланування не відповідає нормам законодавства в галузі містобудування.

При цьому порушено права та інтереси позивача, оскільки їй створено перешкоди у користуванні власною квартирою.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4, оскільки перепланування коридору проведене без дотримання встановленого законом порядку та не відповідає нормам законодавства в галузі містобудування, унаслідок чого порушено права та інтереси позивача, оскільки перекрито вхід до належного їй на праві власності житлового приміщення.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 8 червня 2016 року № 6-530 цс16.

Натомість, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів встановлення перегородки та дверей саме на замовлення відповідача.

ОСОБА_6 користується самовільно встановленими на її замовлення дверима як мешканець квартири, в якій зареєстроване її місце проживання, а тому має обов'язок по належному утриманню цього житла та обов'язок не порушувати права інших співвласників коридору загального користування, отже, має усунути створені нею перешкоди позивачу у користуванні вказаним коридором.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є обґрунтованими.

Згідно із положеннями пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 2 серпня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 березня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк