Справа № 541/2576/17
Провадження №2/541/187/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 лютого 2018 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:головуючого, судді Куцин В. М.

з участю секретаря судового засідання Євдокимової Н. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

В С ТА Н О В И В:

22 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14 жовтня 2017 року уклала із ТОВ «Єврокар Україна» договір фінансового лізингу № 4213. Предметом лізингу по даному договору є автомобіль марки Renault Duster. В той же день нею було сплачено на рахунок банку 39107,40 грн., але в день оплати договір фінансового лізингу їй на руки не видали, а вислали його по пошті.

Уважно прочитавши Договір, позивач зрозуміла, що сума 39107,40 грн., яку вона сплатила є комісія за організацію договору, а не часткова оплата вартості автомобіля. В день укладення договору представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в сумі 39107,40 грн., який виявився Комісією за організацію Договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Вона вважала, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу в рахунок оплати). В договорі це передбачено, але у неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його отримання по пошті, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив. Крім цього, автомобіль який став предмет лізингу так і не був переданий позивачці.

Якщо б вона знала та могла ознайомиться із умовами викладеними в договорі лізингу, які відрізняються від тих що розяснював представник відповідача при укладенні договору то 14.10.2017 не укладала б договір на цих умовах. ОСОБА_1 направила заяву на повернення коштів, але кошти їй відповідач не повернув.

Вважає, що договір є нікчемним відповідно до статті 220 ЦК України, так як договір не був посвідчений нотаріально. Також зазначала, що відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України також є підставою для визнання правочину недійсним. На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вважала що її права як споживача порушені. У зв'язку з цим позивач просила визнати вказаний договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача сплачені нею кошти.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, позов підтримала, просила його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення суду.

Представник відповідача - ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання не зявився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими рекомендованими відправленнями. Заяв та клопотань від представника на адресу суду не надходило (а.с.35,45,46).

Враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 223 ч.4 ЦПК України та ухвалення заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України.

Заслухавши позивача, повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Згідно з положенням ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2017 року між сторонами в справі укладено договір фінансового лізингу № 4213, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання передати предмет лізингу транспортний засіб Renault Duster, комплектації/ модифікації Еxpression Н А5 з обємом двигуна 1,6 бензин, типу 5 мех., приводом 2 вартістю станом на дату підписання договору 14511,09 долар США з урахуванням ПДВ, що становить 391000,74 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на умовах, передбачених договором, а останній у свою чергу взяв на себе зобов'язання прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору (а.с. 10-17).

На виконання умов договору позивачем, згідно квитанції № 0.0.873235459.1 від 19.10.2017 року на суму 34012,40 грн, квитанції 17453-35575-42452 від 14.10.2017 на суму 4900 грн., квитанції 17454-35570-0002 від 15.10.2017 на суму 195 грн., на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» було сплачено на загальну суму 391070,40 грн. комісії за організацію по договору фінансового лізингу № 4213 від 14 жовтня 2017 року (а.с. 18).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним.

Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надала суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представник відповідача навмисно ввів її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Тому, доводи позивача, що договір фінансового лізингу укладений відповідачем шляхом введення її в оману представником відповідача, є безпідставним, а тому з цієї підстави договір фінансового лізингу визнанню недійсним не підлягає.

Разом з тим, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно з укладеним між сторонами договором лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу) лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 1.3, 3.3.1, 3.3.2 договору).

Відповідно до п. 8.3 договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

Зі змісту договору також слідує, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає (пункт 12.1 договору).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положення статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту договору 10.1 лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових платежів (додаток №3 до договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6%.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Згідно з п. 12.14 договору лізингу, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплати на користь лізингодавця неустойки (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Також лізингоодержувач зобовязаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця з реєстрації та страхування предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Разом з тим, зазначений пункт договору суперечить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням умов договору та є несправедливим.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем (п. 3.4.5), що свідчить також про порушення прав споживача.

Також суд відмічає, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Відповідно до оспорюваного договору фінансового лізингу предметом лізингу є транспортний засіб Renault Duster, комплектації/ модифікації Еxpression Н А5 з обємом двигуна 1,6 бензин, типу 5 мех., приводом 2. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Також, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, враховуючи зазначені вище норми цивільного законодавства, оскільки договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не спрямований на настання правових наслідків зі сторони відповідача щодо купівлі для позивача автомобіля та передачі йому придбаного транспортного засобу, предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору та відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім грошових коштів у розмірі 39107,40 грн.

В звязку з вищенаведеним підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь держави судовий збір в розмірі 1280 гривень судового збору, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

Керуючись ст. 15, 16, 216, 220, 227, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст.12,13,78-80,141,258,268,280-283,284,352 ЦПК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про фінансовий лізинг», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити .

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 4213, укладений 14 жовтня2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю « Єврокар Україна»».

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»(адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільська,9 корпус 57,офіс 57/1 , , р/р 9 в АТ «ОСОБА_3 Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) 39107 (тридцять девять тисяч сто сім) гривень 40 коп., сплачених за договором фінансового лізингу № 4213 від 14 жовтня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»на користь держави судовий збір в розмірі 1280,00 грн. (Одну тисячу двісті вісімдесят гривень 00 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2018 року.

Суддя: ОСОБА_4