Справа № 283/1181/17
провадження №2/283/22/2018
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 січня 2018 року Малинський районний суд Житомирської області в складі під головуванням судді Ярмоленка В.В. з секретарем Пух Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення половини вартості сплачених коштів за договором та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів позики, -

встановив:

ОСОБА_1 в липні 2017 року звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 19 травня 2012 року по 18 серпня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. 13 серпня 2014 року ними придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу за ціною 189 904 гривень, з яких 99 904 гривень покупець передав покупцю до підписання договору, а решту грошей в сумі 90 000 гривень покупець зобовязувався перерахувати протягом одного банківського дня на поточний рахунок продавця.

Зазначає, що оскільки у них як подружжя коштів на придбання квартири не було, то частину грошей в сумі 70 000 гривень були позичені у знайомих ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а решту 90 000 гривень оформили як кредит в ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит № 14928305.

Зважаючи на те, що обєктом спільної сумісної власності подружжя є не тільки квартира АДРЕСА_2, а й їх майнові права та обовязки, тому при поділі майна слід врахувати також борги сторін, що виникли в інтересах сім'ї.

Просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 45 813 гривень, що становлять половину вартості сплаченого ним кредиту за період з серпня 2016 року по січень 2017 року за договором про іпотечний кредит №14928305 та грошові кошти в сумі 35 000 гривень, що становлять половину вартості сплачених ним коштів за договором позики.

В судовому засіданні його представник ОСОБА_5 позов підтримала, просила його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги визнав частково. Не заперечуючи права ОСОБА_1 на стягнення 44 864,85 грн. за договором про іпотечний кредит №14928305 від 13.08.2014 року за період з вересня 2016 року по січень 2017 року, вважає, що договори позики укладені з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є недійсними, оскільки укладені без згоди ОСОБА_2 та виходять за межі дрібного побутового правочину. Крім того, про наявність договору позики його довіритель дізналася лише під час судового розгляду позову про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Подав зустрічну позовну заяву про визнання недійсними договору позики від 12.08.2014 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на отримання ним 20 000 гривень та договору позики від 20.07.2014 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на позику 50 000 грн.

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 18.09.2017 року прийнято до спільного розгляду та об'єднано в одне провадження.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку про наступне:

З 19 травня 2012 року по 30 серпня 2016 року (день набрання законної сили рішення Малинського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу) сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2014 року укладеного між представником продавця ОСОБА_9 та ОСОБА_1, останній діючи з письмової згоди своєї дружини придбав квартиру АДРЕСА_3 за 189904,00 грн., з яких гроші в сумі 99 904,00 грн. покупець передав продавцю до підписання цього договору, а решту грошей в сумі 90 000,00 грн. покупець зобовязується перерахувати протягом одного банківського дня на поточний рахунок продавця.

Дана квартира рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17.01.2017 року визнана спільною сумісною власністю подружжя.

З метою здійснення повного розрахунку за спірну квартиру 13 серпня 2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 90000 грн., строком до 12 серпня 2034 року.

30 січня 2017 року відповідачем повністю сплачені кошти за вказаним договором про іпотечний кредит та станом на 13 червня 2017 року заборгованість відсутня. Вказана обставина підтверджується листом ПАТ «Державний ощадний банк України» від 13 червня 2017 року за №105.17-22/1-677-2557.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Таким чином, поділу підлягає сплачені в рахунок погашення кредитних зобовязань за кредитним договором грошові кошти. При цьому, враховується, що починаючи з серпня 2016 року ОСОБА_1О самостійно здійснював погашення кредиту після припинення фактичних шлюбних відносин, про що свідчить копія позовної заяви (а.с. 8). Згідно довідки (а.с. 37) за кредитним договором за період з 01.08.2016 року по 31.01.2017 року ОСОБА_1 самостійно було сплачено грошових коштів на суму 91 626,44 грн., які підлягають поділу між сторонами.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги щодо стягнення половини сплачених коштів за договорами позики суд враховує наступне:

Позивач надав суду розписки, які містять інформацію про те, що 20 липня 2014 року з метою придбання квартири він отримав у позику від ОСОБА_8 50000 грн., які зобов'язувався повернути протягом трьох років. Окрім того, 12 серпня 2014 року він уклав із ОСОБА_7 договір позики на суму 20000 грн., строком на три роки.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року

При цьому, судом не здобуто доказів того, що ОСОБА_2С надавала згоду ОСОБА_1 на отримання позик від ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у розмірах, що виходять за межі дрібного побутового, а також того, що ці кошти використані ним в інтересах сімї.

Також, враховується, що ОСОБА_1 28 квітня 2014 року та 18 липня 2014 року знято з власного депозитного рахунку (а.с. 159-160) в ПАТ «КБ» Приватбанк» 5234,41 (3224,77 + 2009,64) доларів США.

Суд критично ставиться до показів свідків про укладення договорів позики з ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_8 є двоюрідною сестрою позивача, а ОСОБА_7 його давньою знайомою та зацікавлені у результатах розгляду даної справи.

Крім того, на вказаних розписках зазначено, що ОСОБА_7 отримала борг у сумі 20000 грн. від ОСОБА_1 21 січня 2017 року, а кошти у розмірі 50000 грн. були сплачені ОСОБА_8 23 січня 2017 року.

Згідно довідки ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_1 в січні 2017 року цій установі сплачено 81 514,01 грн., що з врахуванням одномоментного повернення боргу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ставить під сумнів спроможність ОСОБА_1, працюючого поліцейським, за один січень місяць сплатити 151 514 грн. боргу всім кредиторам.

Таким чином, вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 35 000 гривень є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними слід відмітити, що у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься розяснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У зустрічній позовній заяві підставою визнання недійсним Договорів позики ОСОБА_2 зазначає ст. 215 ЦК України частиною 1 якої встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В той же час, зустрічна позовна заява не містять посилань на те, які саме вимоги, встановлені частинами першою-третьою, пятою чи шостою статті 203 ЦК України, були недодержаними стороною (сторонами) договорів позики в момент їх укладення. Крім того, з оспорюваних ОСОБА_2 боргових розписок вбачається, що чоловік позивача виступав у вказаних договорах в якості позичальника коштів, а не позикодавця. Таким чином, навіть сам по собі факт можливого укладання договору позики не свідчить про розпорядження спільним майном подружжя, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 13, 81, 83, 259, 265, 354 ЦПК України, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ? частину сплачених ним в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором про іпотечний кредит №14928305 від 13 серпня 2014 року в розмірі 45 813 гривень, а також судові витрати пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 458,13 грн.

В решті вимог позову відмовити за безпідставністю.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів позики відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя