АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 2-2712/2006

22 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року, постановлену під головуванням судді Тищука М.Ф., про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в :

В провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про застосування у справі заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на частину квартири АДРЕСА_1, яка належить відповідачу ОСОБА_6.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року задоволено частково заяву позивача ОСОБА_4 про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про відшкодування шкоди.

Накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на те, що її довіритель є дійсним власником арештованої квартири, а тому постановленою ухвалою було вирішено питання про її права та інтереси, подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року скасувати.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а покладені в її основу висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Вказала, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, яка набула право власності на це житло в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду. Відповідач ОСОБА_6 лише був зареєстрований у вищевказаній квартирі, проте права власності на неї або на її частку в нього ніколи не було. До проведення приватизації квартира АДРЕСА_1 відносилася до державного житлового фонду, а після приватизації її одноособовим власником стала ОСОБА_2. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що, в силу вимог статті 152 ЦПК України в редакції, яка діяла станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали, позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві, та не перевірив належність арештованої квартири ОСОБА_6 на праві власності. Посилалася на те, що наразі апелянт має намір відчужити вказане майно, що є її абсолютним правом як власника, проте накладений арешт перешкоджає реалізації такого права, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6, позивач ОСОБА_4 , відповідач суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися в порядку, встановленому частиною 11 статті 128 ЦПК України, а тому, оскільки з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

В ході розгляду справи позивачем ОСОБА_4 було подано заяву про застосування у справі заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири АДРЕСА_1, яка належить винній в дорожньо - транспортній пригоді особі - відповідачу ОСОБА_6.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року задоволено частково заяву позивача ОСОБА_4 та накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 151 - 153 ЦПК України, зазначаючи, що арештоване майно належить відповідачу ОСОБА_6, який є винним в дорожньо - транспортній пригоді, а тому на нього може бути накладено арешт.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам цивільного процесуального законодавства.

Так, відповідно до ч.1 та ч.3 ст.151 ЦПК України в редакції, що діяла станом на дату вирішення питання про забезпечення позову і постановлення оскаржуваної ухвали, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України в редакції, що діяла станом на дату вирішення питання про забезпечення позову і постановлення оскаржуваної ухвали, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до ч.6 ст.153 ЦПК України, в редакції, що діяла станом на дату вирішення питання про забезпечення позову і постановлення оскаржуваної ухвали, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Крім того, ч.3 ст.152 ЦПК України в редакції, що діяла станом на дату вирішення питання про забезпечення позову і постановлення оскаржуваної ухвали, імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснено в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вжати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з'ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона.

Як вбачається з матеріалів, що надійшли від суду першої інстанції для забезпечення розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про відшкодування шкоди було знищено в зв'язку з закінченням терміну їх зберігання, відповідно до положень «Переліку судових справ та документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», затвердженого наказом Державної судової адміністрації України № 22 від 11 лютого 2010 року.

Таким чином, оскільки матеріали даної справи знищено, а ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року не містить посилань на конкретні докази, які враховувалися судом при вирішенні питання про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити документи, на підставі яких суд першої інстанції прийняв рішення про накладення арешту на частину квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, як встановлено з доданого до апеляційної скарги Свідоцтва № 09964 про право власності на житло від 03 листопада 2006 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2. Підставою набуття права власності є приватизація відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане на підставі Розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Світловодської міської ради № 2975 від 03 листопада 2006 року.

Стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і

більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Під державним житловим фондом розуміється житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

В розпорядженні органу приватизації державного житлового фонду Світловодської міської ради № 2975 від 03 листопада 2006 року зазначено, що наймачу ОСОБА_2 передається у власність квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка використовується нею і членами її сім'ї на умовах найму.

Таким чином, до прийняття 03 листопада 2006 року рішення про передачу квартири у приватну власність вона належала до державного житлового фонду, а після прийняття відповідного рішення і проведення приватизаційної процедури, право власності на неї набула ОСОБА_2.З викладеного вбачається, що станом на дату поставлення оскаржуваної ухвали Оболонського районного суду м. Києва - 25 вересня 2006 року, квартира АДРЕСА_1 ні повністю, ні частково не належала на праві власності відповідачу ОСОБА_6.

Суд першої інстанції, при вирішенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову, не врахував положень статті 152 ЦПК України в редакції, що діяла станом на 25 вересня 2006 року, та не перевірив належність вказаного майна на праві власності ОСОБА_6, в зв'язку з чим дійшов безпідставного висновку про задоволення поданої заяви.

Оскільки, як за змістом статті 152 ЦПК України в редакції станом на 25 вересня 2006 року, так і за змістом статті 150 ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, позов може бути забезпечений шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачеві, в той час як квартира за адресою: АДРЕСА_1, станом на дату вирішення заяви, відносилася до державного житлового фонду, колегія суддів вважає, що заява позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову не ґрунтується на положеннях закону і не може бути задоволена.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 є обґрунтованими, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року про арешт майна постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 150, 153, 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2006 року про накладення арешту на майно скасувати та постановити нову.

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_4 про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про відшкодування шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2018 року.

Головуючий: Судді: