Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 480/744/15-ц

провадження № 61-7192св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року у складі судді Шаронової Н. О. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О.І., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариство комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику 6 514,50 грн у вигляді строкового кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 13 листопада 2027 року включно.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 04 липня 2008 року сторони зазначеного кредитного договору 13 серпня 2008 року внесли зміни до нього щодо валюти кредитування та процентної ставки: переведено суму кредиту з гривні у долар США, та розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 1 383,13 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 25 березня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 2 755,62 дол. США, з яких: 1 298,67 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 633,97 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 117,62 дол. США - заборгованість за комісією; 564,03 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 10,62 дол. США - штраф фіксована частина та 130,71 дол. США - штраф процентна складова.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 13 листопада 2007 року в загальному розмірі 2 755,62 дол. США, що за курсом НБУ на 25 березня 2015 року становить 64 894,86 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи підписи у повідомленні від 04 липня 2008 року про прийняття рішення змінити валюту кредиту, у додатковій угоді до кредитного договору від 13 листопада 2007 року, у заяві про продаж іноземної валюти від 13 серпня 2008 року, виконані не ОСОБА_1 Отже, додаткову угоду до кредитного договору відповідач не укладала та не підписувала. Оскільки волевиявлення ОСОБА_1 на укладання додаткової угоди про зміну валюти кредитування належними доказами не підтверджено, такий договір є неукладеним. У зв'язку із цим розмір заборгованості позичальника, який би відповідав умовам кредитного договору, на час розгляду справи не визначений.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не брала участі в укладенні додаткової угоди до кредитного договору, що підтверджується відсутністю її підпису під цим договором, отже, такий договір не породжує для сторін прав і обов'язків, а тому відсутні і правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за договором, який вона не підписувала. Оскільки банк у своїх позовних вимогах посилався на додаткову угоду як на підставу виникнення заборгованості за кредитним договором, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дали належної правової оцінки доказу, наданому банком, зокрема виписці за кредитним договором та заявці на переказ готівки, згідно з якими ОСОБА_1 після укладення додаткової угоди про зміну валюти кредитування систематично до листопада 2014 року здійснювала платежі на виконання умов додаткової угоди. Отже, відповідач протягом шести років здійснювала платежі у доларах США та усвідомлювала, що погашає заборгованість за умовами додаткової угоди, що свідчить про її волевиявлення на виконання умов цієї угоди.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 вказувала, що надане банком повідомлення про її згоду на укладання додаткової угоди, як і ця угода про переведення кредитної заборгованості у долари США, підписані не нею, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи. Зазначає, що, користуючись своїм правом на дострокове часткове погашення кредиту за договором від 13 листопада 2007 року, вносила до каси банку грошові кошти, які перевищують ануїтетний платіж за цим договором у валюті гривня України. На свій власний розсуд працівник банку здійснював валютно-обмінні операції та зараховував на її рахунок грошові кошти у валюті - долар США на погашення кредиту.

08 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 13 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику 6 514,50 грн у вигляді строкового кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 13 листопада 2027 року включно.

04 липня 2008 року від імені ОСОБА_1 була написана заява про переведення залишку заборгованості за вказаним кредитним договором від 13 листопада 2007 року з української гривні на іноземну валюту - долар США, внаслідок чого 13 серпня 2008 року була укладена додаткова угода до кредитного договору. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 1 383,13 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Крім того, 13 серпня 2008 року від імені ОСОБА_1 підписано заяву № 29 про продаж іноземної валюти.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на порушення зобов'язань відповідача за додатковою угодою від 13 серпня 2008 року, що відповідач допустила заборгованість у розмірі 2 755,62 дол. США, яку просив стягнути на його користь.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 29 лютого 2016 року № 1565, проведеної Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, підпис від імені ОСОБА_1 на кожній сторінці додаткової угоди до кредитного договору від 13 листопада 2007 року, а також підпис від імені ОСОБА_1 у повідомленні від 04 липня 2008 року про прийняття рішення щодо зміни валюти кредиту і у заяві від 13 серпня 2008 року № 29 про продаж іноземної валюти, виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Отже, згідно з висновком судової експертизи встановлено, що ОСОБА_1 повідомлення та додаткової угоди до кредитного договору не підписувала.

У частині першій статті 57 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу (у редакції, чинній на час розгляду справи судами). Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі (стаття 147 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

Таким чином, відповідно до статей 212, 147 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що висновки експертизи свідчать про відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення додаткової угоди до кредитного договору від 13 листопада 2007 року.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача грошової суми у іноземній валюті - доларах США в рахунок погашення кредиту, який вона не отримувала, та інших передбачених додатковою угодою до кредитного договору від 13 листопада 2007 року платежів у іноземній валюті - доларах США.

При цьому, суди правильно зазначили, що питання покладення на відповідача відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань на підставі кредитного договору від 13 листопада 2007 року позивач не порушував, а суд розглядає справи в межах позовних вимог і на підставі наявних доказів у справі. Оскільки банк у своїх позовних вимогах посилався на додаткову угоду як на підставу виникнення заборгованості за кредитним договором, то суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скаргиПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що після укладання додаткової угоди про зміну валюти кредитування відповідач здійснювала платежі у доларах США, не заслуговують на увагу, оскільки суди встановили, що відповідач вносила до каси банку грошові кошти в гривні, а працівник банку здійснював валютно-обмінні операції та зараховував кошти на погашення кредиту в доларах США за власною ініціативою.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська