АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 648/4477/16-ц Головуючий в І інстанції: Строілов С.О.
Номер провадження: №22-ц/791/75/18 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Орловської Н.В.,

Приходько Л.А.

секретар Цвєткова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2017 року (смт Білозерка) у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Сведбанк", публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (третя особа - ОСОБА_4) про визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

10 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 15.08.2008 року в загальній сумі 47134,22 євро, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 36530,42 євро та відсотків за користування кредитом в сумі 10603,80 євро.

Позов обґрунтував наступним. 25.04.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в свою чергу 15.06.2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до яких відбулося відступлення права вимоги на користь ПАТ "Альфа Банк" за кредитним договором №2102/0808/71-137 від 15.08.2008 року, що був укладений між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_3 За вказаним кредитним договором банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 51800 євро, а вона зобов'язалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в певні строки. Строк дії договору з 15.08.2008р. по 15.08.2028р. У зв'язку із порушенням умов кредитного договору станом на 29.09.2016р. у ОСОБА_3 наявна вказана заборгованість.

13 грудня 2016 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними: договори купівлі-продажу прав вимоги укладені 25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" та від 15.06.2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк" в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_3

Позов обґрунтував тим, що спірні договори фактично є договорами факторингу, які укладені з порушенням вимог діючого законодавства та порушують її права, як споживача фінансових послуг ВАТ "Сведбанк". При цьому послався на ухвалу від 25.02.2014р. по справі № К/991/3380/12, яка постановлена Вищим адміністративним судом України.

Представник ПАТ "Дельта Банк" подав письмові заперечення проти зустрічного позову, в яких зазначив про недоведення порушення права ОСОБА_3 як споживача оспорюваними правочинами, зазначив про те, що ні ОСОБА_3, ні третя особа - ОСОБА_4 не є сторонами тих оспорюваних правочинів. Також вказав, що укладення правочинів між відповідачами по зустрічному позову ніяким чином не впливають на обсяг прав та обов'язків ОСОБА_3 і ОСОБА_4, не порушують жодного суб'єктивного права та змінюють лише особу- кредитора за первісним кредитом. Крім того, зазначив, що в даному випадку ОСОБА_3 не звільняється від сплати судового збору, оскільки вказані відносини не регулюються Законом України "Про захист прав споживачів".

Представник ПАТ "Альфа-Банк" подав письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких, з урахуванням доповнень, зазначив, що вказані висновки спеціалізованого суду касаційної інстанції, а не Верховного Суду, до того ж суди мають право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду з одночасним наведенням відповідних мотивів. Також вказав, що за наслідками укладення договорів факторингу обсяг прав та законних інтересів ОСОБА_3 не змінений. Крім того зазначив, що п.10.5 умов кредитного договору №2102/0808/71-137 передбачає право банку повністю або частково перевести свої права та зобов'язання за цим договором третій особі без згоди позичальника, а тому ПАТ "Сведбанк" як первісний кредитор мав право на укладення договорів купівлі-продажу прав вимог за грошовим зобов'язанням, а відповідачі за первісним договором були обізнані про такі обставини та попереджені, надавши письмову згоду. Зазначив, що а ні ЦПК, а ні Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, відносно яких може здійснюватися відступлення права вимоги. До того ж вказав, Конвенція УНІДРУА підлягає застосуванню виключно у випадках, коли грошові вимоги, що відступаються, випливають із договорів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав.

Оскаржуваним рішенням від 02 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20.11.2017р. про виправлення описки, позов ПАТ "Альфа-Банк" задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Альфа-Банк" 47134,22 євро в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором від 15.08.2008 року. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ"Альфа-Банк" по 9873,15 грн. з кожного в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ "Сведбанк", ПАТ "Дельта Банк", ПАТ "Альфа-Банк" (третя особа - ОСОБА_4.) про визнання правочинів недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діючий в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати зазначене рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову й змінити рішення, яким зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи. Зокрема, вказав, що за договорами факторингу не можуть відступатися права вимоги до фізичних осіб та послався на ухвалу Вищого адміністративного суду від 25.02.2014р. по справі № К/9991/3380/12. Також вважає, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин норми Конвенції УНІДРУ "Про міжнародний факторинг" та ст.ст.10, 203, 215, 217, 1077-1086 ЦК України.

У своєму відзиві представник ПАТ "Альфа-Банк" просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Отже, рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволення первісного позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

15 серпня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" (правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк") і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №2102/0808/71-137, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 51800 євро на строк до 15.08.2028 року включно, на придбання житлового будинку АДРЕСА_1 Білозерського району Херсонської області, а остання в свою чергу зобов'язалася погашати його з оплатою відсотків у розмірі 11,5 % річних за користування кредитними коштами (а.с.7-10).

ВАТ "Сведбанк" свої зобов'язання за договором виконані відповідно до заяви на видачу готівки № 3004159/1041 від 15.08.2008року (а.с.13).

Згідно договору поруки №2102/0808/71-137-Р-1 від 15.08.2008 року ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання перед ВАТ "Сведбанк" відповідати по зобов'язанням ОСОБА_3, які виникають з умов вказаного кредитного договору від 15.08.2008 року (а.с.17).

ОСОБА_3 тривалий час свої зобов'язання за договором не виконувала та станом на 29.09.2016 року має заборгованість за цим договором в загальній сумі 47143,22 євро, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 36530,42 євро та відсотків за користування кредитом в сумі 10603,80 євро, що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості (а.с.21).

З матеріалів справи вбачається, що 25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" (Продавець) та ПАТ "Дельта Банк" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого відбулася зміна кредитора у зобов'язаннях з ПАТ "Сведбанк" на ПАТ "Дельта Банк", в тому числі за кредитним договором №2102/0808/71-137 від 15.08.2008 року укладеним з ОСОБА_3 (а.с.24-38).

За п.12.11 Договору Покупець має право здійснювати наступне відступлення прав вимоги будь-якій третій особі.

У додатку І (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги) вказано, що ОСОБА_3 є позичальником ПАТ "Сведбанк" за договором від 15.08.2008р. (а.с.40-42).

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року, ПАТ "Дельта Банк" (Продавець) відступив свої права вимоги кредитора за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №2102/0808/71-137 від 15.08.2008 року новому кредитору ПАТ "Альфа Банк" (Покупець) (а.с.43-49).

За п.12.10 Договору Покупець має право здійснювати наступне відступлення прав вимоги будь-якій третій особі.

Згідно листу від 27.10.2016р від ПАТ "Альфа Банк" на адресу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 банк повідомив про відступлення спочатку продавцем ПАТ "Сведбанк" покупцю ПАТ "Дельта Банк", а потім останнім як продавцем йому (тобто ПАТ "Альфа Банк") як покупцю грошової вимоги за кредитним договором №2102/0808/71-137 від 15.08.2008 року, визначив грошову вимогу (за станом на 29.09.2016р 54954,12 доларів США, що за курсом НБУ становить 1597460,33грн.), яку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повинні сплатити на користь ПАТ "Альфа Банк" (а.с.22).

Із реєстру рекомендованих повідомлень вбачається про направлення листів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та отримання їх ними (а.с.23).

Із постанови правління Національного банку України від 02.10.2015р. вбачається, що відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ "Дельта Банк" (а.с.122).

Відповідно до ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому, визнається він недійсним, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Згідно ч.1 ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із положень ст.ст.203, 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка була чинна на момент ухвалення рішення), висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно положень ст.3607 ЦПК України (в редакції, яка була чинна на момент ухвалення рішення), висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів враховує, що саме висновки Верхового Суду чи Верховного Суду України (на момент ухвалення оскаржуваного рішення) повинні враховуватися іншими судами, а тому висновки у наведеній позивачем за зустрічним позовом ухвалі Вищого адміністративного суду України не підлягають обов'язковому застосуванню.

Згідно ч.1 ст.2 Конвенції УНІДРУА "Про міжнародний факторинг" (до неї Україна приєдналася згідно Закону України від 11.01.2006 року "Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг", який набрав чинності 05.03.2006 року, дата набрання чинності для України - 01.07.2007 року), ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

Аналізуючи вищевказану норму, колегія суддів зазначає, що дана Конвенція не регулює відносини суб'єктів, які знаходяться у одній державі, а тому не може бути застосована у вирішенні цієї справи.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ч.1 ст.1078 вказаного Кодексу предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За ч.1 ст.1082 вказаного Кодексу боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Відповідно до ч.1 ст.1083 зазначеного Кодексу наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміна кредиторів у зобов'язаннях шляхом відступлення права вимоги за оспорюваними договорами укладеними 25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" й 15.06.2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк" була реалізована сторонами договорів на підставі ст.ст.512-516 ЦК України, виходив з того, що ПАТ "Альфа-Банк" став новим кредитором у зобов'язанні на підставі норм діючого законодавства та відповідно до умов договору від 15.08.2008р., до того ж факт зміни кредитора не змінює умов за вищевказаним договором та договором поруки від 15.08.2008р., з якими відповідачі за первісним позовом погодились, надавши письмову згоду відповідно до п.8.3 кредитного договору. Суд першої інстанції при цьому також врахував, що ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження того, що договори купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012р. та від 15.06.2012р. укладені з порушенням положень чинного законодавства та нею не доведено порушення її прав внаслідок укладення оспорюваних договорів, а тому відсутні підстави для задоволення її вимог за зустрічним позовом до ПАТ "Сведбанк", ПАТ "Дельта Банк", ПАТ "Альфа-Банк" (третя особа - ОСОБА_4) про визнання правочинів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду щодо відмови в задоволенні зустрічного позову, оскільки він ґрунтуються на всебічному і повному досліджені наданих заявником доказах і відповідають нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновків суду не спростовують. Посилання на те, що за договорами факторингу не можуть відступатися права вимоги до фізичних осіб не можуть бути взяті до уваги, оскільки ні у ЦПК України, а ні в Законі України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, відносно яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Не може бути взято до уваги й посилання на ухвалу Вищого адміністративного суду від 25.02.2014р. по справі № К/9991/3380/12, та на незастосування судом норми Конвенції УНІДРУ "Про міжнародний факторинг", оскільки зазначене судове рішення не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, а вказана Конвенція не регулює відносини по цій справі.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України це є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Сведбанк", публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (третя особа - ОСОБА_4) про визнання правочинів недійсними залишити без змін.

В частині вирішення позову публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором вказане рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.А. Приходько