АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» лютого 2018 року

м. Харків

справа № 645/1694/16-ц

провадження № 22-ц/790/1187/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача: ОСОБА_1,

представників відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Федоненко Наталя Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Олексіївна про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності за апеляційними скаргами представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року, ухвалене суддею Бондарєвою І.В. в залі суду в м. Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_5 згідно довіреності, зміст якої вона не знала, продав її квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), ОСОБА_6, грошей від продажу якої їй не віддав. Отже, вона та члени її сім'ї залишились без житла і грошей. Вказані довіреність та договір є недійсними з підстав вчинення їх з корисливих мотивів шляхом обману. Так, вироком апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року, який має преюдиційне значення, ОСОБА_5 визнано винним в тому, що він обманним шляхом заволодів правом розпоряджатися належним їй майном.

Квартира вибула з її законного володіння поза її волею, шляхом обману, що встановлено вироком суду у кримінальній справі, внаслідок чого є підстави для визнання правочинів недійсними та витребування майна від теперішнього власника, яким є ОСОБА_7

Зважаючи на зазначене, з урахуванням уточнень (а.с. 92-95, том 1), просила суд:

- визнати недійсним договір представництва, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 21 квітня 2009 року приватним нотаріусом Федоненко Н.О. за реєстровим номером 1459 як довіреність від ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 52, укладений 24 квітня 2009 року між ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. за реєстровим номером 1691;

- витребувати з володіння ОСОБА_7 квартиру № 52, загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати право власності на квартиру № 52 за ОСОБА_4

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності відмовлено (а.с. 63-68, том 2).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником ОСОБА_6 - ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору представництва, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого 21 квітня 2009 р. приватним нотаріусом Федоненко Н.О. за реєстровим номером 1459 як довіреність від ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 та про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 52, укладеного 24 квітня 2009 року між ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. за реєстровим номером 1691, в зазначеній частині провадження у справі закрити, в іншій частині рішення просить залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги представником ОСОБА_6 - ОСОБА_2 зазначено, що ним під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлялось клопотання про закриття провадження у справі, в задоволенні якого було відмовлено. Між тим під час розгляду цивільної справи № 2-2864/2009 про спір між тими сторонами та про той самий предмет вже був предметом судового розгляду. Судом вже була надана оцінка доводам позивача відносно того, що вказані вище правочини вчинені під впливом обману, у зв'язку з чим судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено у задоволенні його клопотання про закриття провадження у справі (том 2, а.с. 76-80).

ОСОБА_4 також подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначено, що вироком апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року встановлено, що ОСОБА_5 отримав від позивача довіреність саме шляхом обману та волевиявлення ОСОБА_4 при видачі довіреності та відчуження квартири було відсутнім. Вказана обставина не підлягає доказуванню у відповідності до ст. 61 ЦПК України. Враховуючи наведене, квартира вибула з її володіння поза її волею, внаслідок обману, що є підставою для визнання правочинів недійсними та витребування квартири від теперішнього власника (а.с. 82-86, том 2).

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечував.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_4 підтримала, проти задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 заперечувала.

Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу представника ОСОБА_6, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечувала.

Відповідач ОСОБА_5 та треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено того, що довіреність від 21 квітня 2009 року на розпорядження квартирою АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_5 була видана внаслідок обману, оскільки вказану довіреність було видано не лише на його ім'я, але й на ім'я ОСОБА_11 - сина позивача, якому також надавалися повноваження щодо розпорядження майном. Крім того, судом безспірно встановлено, що ОСОБА_4 мала намір продати квартиру з метою проведення розрахунку з кредитною спілкою «Соколов»(далі - КС «Соколов») і саме ті дії виконав ОСОБА_5 в межах наданої йому довіреності.

Набравшим законної сили вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року встановлено, що шахрайські дії ОСОБА_5 були спрямовані не на заволодіння всією квартирою позивача, а лише на залишок коштів від продажу квартири після погашення заборгованості за кредитним договором.

Також позивачем пред'явлений позов з пропуском строку позовною давності.

За таких обставин, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось учасниками справи, у власності ОСОБА_4 перебувала вказана вище квартира.

21 квітня 2009 року ОСОБА_4 було видано довіреність, посвідчену 21 квітня 2009 року приватним нотаріусом ХМНО Федоненко Н.О., зареєстровану в реєстрі за № 1459, згідно якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_12 та ОСОБА_5, що можуть діяти незалежно один від одного, в тому числі бути і представниками з питань управління та розпорядження її майном, укладати всі дозволені законом угоди по управлінню та розпорядженню її майном, користуватись та розпоряджатись належними їй коштами (том 1, а.с. 74).

24 квітня 2009 року ОСОБА_5, що діяв від імені ОСОБА_4 на підставі вказаної вище довіреності, продав ОСОБА_6 належну ОСОБА_4 квартиру за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 24 квітня 2009 року приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1691. Купівлю-продаж було здійснено за суму 431 600,00 грн., які ОСОБА_5 отримав готівкою для свого довірителя від покупця ОСОБА_6 повністю в момент підписання договору. Право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 в КП «ХМБТІ» 27 квітня 2009 року (а.с. 75-76, том 1).

Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 63579991 від 15 липня 2016 року, станом на час розгляду справи власником квартири є ОСОБА_7 (а.с. 46-47, том 1).

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки. Цивільний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 190 700,00 грн. матеріальної шкоди, 50 000,00 грн. моральної шкоди. В іншій частині цивільного позову відмовлено.

З вказаного вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_5, маючи умисел на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, шляхом обману та зловживання довірою, познайомився с ОСОБА_4, яка повідомила йому, що потребує правової допомоги з питань погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між її сином ОСОБА_11 та КС «Соколов», згідно якого квартира виступила в якості предмету забезпечення договору. ОСОБА_5, реалізуючи злочинний намір, переконав ОСОБА_4 оформити на нього довіреність. Для досягнення своїх злочинних намірів ОСОБА_5, діючи в рамках повноважень, наданих йому на підставі вказаної довіреності, зустрівшись з представниками КС «Соколов», з'ясував, що в разі виплати ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в розмірі 30 000,00 доларів США, з боку кредитного союзу претензій до неї не буде. Крім того, ОСОБА_5 стало відомо, що ОСОБА_4 надала згоду на продаж вищевказаної квартири та погашення заборгованості за умови придбання для неї житла на решту коштів. Реалізуючи злочинний намір, ОСОБА_5, увійшовши в довіру до ОСОБА_4, під приводом надання більш якісної юридичної допомоги та вирішення питання з КС «Соколов» щодо розстрочки погашення процентів за кредитним договором без відчуження квартири, переконав ОСОБА_4 оформити на нього довіреність на право розпорядження належним їй майном. ОСОБА_5, отримавши 21 квітня 2009 року шляхом обману від ОСОБА_4 довіреність та, таким чином, заволодівши правом розпоряджатись її майном, 24 квітня 2009 року з корисливих мотивів, без згоди ОСОБА_4, від її імені уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6, за яким отримав 431 600,00 грн. З отриманої суми ОСОБА_5 сплатив в касу КС «Соколов» 240 900,00 грн., погасив таким чином заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором, а залишком коштів в сумі 190 700,00 грн., які він повинен був передати ОСОБА_4, розпорядився на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_4 матеріальний збиток на загальну суму 190 700,00 грн. (а.с. 32-38, том 1).

Вироком апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року відносно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання скасовано. Призначено ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 190 КК України - 7 років позбавлення волі. Вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди змінено та збільшено розмір грошового відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_4, збільшивши його з 50 000,00 грн. до 200 000,00 грн. В іншій частині вирок залишено без змін.

З вказаного вироку суду апеляційної інстанції вбачається, що викладені у вироку суду першої інстанції фактичні обставини справи та кваліфікація дій ОСОБА_5 в апеляціях не оскаржується, тому висновки суду першої інстанції відносно цих обставин в апеляційному порядку не переглядались (а.с. 39-41, том 1).

Крім того, в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справ № 2-2864/2009 рік, № 2-393/2010 рік за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_14, третя особа - Сектор у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Федоненко Н.О., Железняк Л.В. про визнання правочинів недійсними, стягнення моральної шкоди. Зустрічний позов ОСОБА_4 був пред'явлений з приводу визнання правочинів, а саме довіреності на ім'я ОСОБА_14 та ОСОБА_5 від 21 квітня 2009 року, договору купівлі-продажу від 24 квітня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсними, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 було в тому числі зазначено, що ОСОБА_5 ошукав її та ввів в оману, в зв'язку з чим вона просила визнати недійсними вказані вище довіреність та договір (том 2, а.с. 50). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2010 року в первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовлено (а.с. 49-57, том 2). Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення, судом в тому числі надавалась оцінка доводам ОСОБА_4 стосовно того, що оспорювані нею правочини вчинені під впливом обману, та судом зроблений висновок, що вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, посилання на ст. 230 ЦК є безпідставним, у судовому засіданні ОСОБА_4 недоведений факт введення в оману під час вчинення угоди ані довірителем довіреної особи, ані довіреною особою довірителя (а.с. 55, том 2).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2010 року апеляційну скарги ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2010 року відхилено, оскаржуване рішення залишено без змін (а.с. 124-128, том 1).

В подальшому ОСОБА_4 звернулась до суду із заявами про скасування рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2010 року за нововиявленими обставинами. В обґрунтування заяв зазначила, що вироком апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення щодо неї злочину, який обманним шляхом заволодів правом розпоряджатись належним їй майном. Вказана обставина, на думку ОСОБА_4, була нововиявленою та мала наслідком необхідність скасування вказаного вище рішення від 14 квітня 2010 року (а.с. 129-132, том 1).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року, постановленою за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2016 року по заяві ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_14, третя особа - Сектор у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Федоненко Н.О., Железняк Л.В. про визнання правочинів недійсними, стягнення моральної шкоди, апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2016 року залишено без змін.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2, який просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Як встановлено колегією суддів, набрало законної сили рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2010 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Федоненко Н.О., Железняк Л. В. про визнання недійсними вказаних вище довіреності та договору купівлі-продажу квартири з підстав їх вчинення в тому числі внаслідок обману, які оспорюються позивачем і в даній цивільній справі з посиланням на вирок суду, який набув чинності.

24 грудня 2015 року набрав законної сили вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року, ОСОБА_5 був визнаний винним за ч.3 ст. 190 КК України, тобто за фактом шахрайства, скоєного відносно ОСОБА_4, що стало правовою підставою для звернення позивача до суду з новим позовом про визнання довіреності та договору недійсними.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Колегія суддів враховує, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на вирок суду, який був відсутній на час ухвалення рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2010 року про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, змінився склад учасників справи, в якості відповідача до участі у справі залучено ОСОБА_7, до якої ОСОБА_4 пред'явлені вимоги про витребування спірної квартири.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при звернення позивача до суду з новим позовом про визнання правочинів недійсними у позивача були нові підстави позову, які не були предметом розгляду при пред'явленні раніше заявленого позову.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що підставою відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 травня 2010 року зазначено недоведеність позовних вимог, що не є перешкодою для повторного звернення до суду з аналогічним позовом.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та закриття провадження у справі.

Що ж стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_4, то вони не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення апеляційної скарги також відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року, зміненого вироком апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року вбачається, що злочинні дії ОСОБА_5 полягали в заволодінні грошовими коштами ОСОБА_4 в сумі 190 700,00 грн., що були ним вручені від продажу квартири позивача та залишилися після сплати ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором.

Так, у вироку суду першої інстанції прямо зазначено, що від отриманої від продажу квартири грошової суми в розмірі 431 600,00 грн. ОСОБА_5 сплатив в касу КС «Соколов» 240 900,00 грн., погасивши таким чином заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором, а залишком грошей в сумі 190 700,00 грн., які він повинен був передати ОСОБА_4, розпорядився на власний розсуд, спричинивши останній матеріальну шкоду на загальну суму 190 700,00 грн. (а.с. 32-41, том 1).

Отже, виходячи з формулювання обвинувачення, яке судом було визнано доведеним, шахрайські дії ОСОБА_5, в тому числі введення в оману ОСОБА_4, були спрямовані на заволодіння її коштами в розмірі 190 700,00 грн., а не на укладення оспорюваних правочинів.

Відповідно до вищезазначених вироків Фрунзенського районного суду м. Харкова та апеляційного суду Харківської області з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування заподіяної їй шкоди злочинними діями останнього, стягнуті кошти в сумі 190 700,00 грн. та у відшкодування моральної шкоди 200 000,00 грн. (а.с. 38-41, том 1).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, в редакції, що діяла станом на час постановлення рішення суду першої інстанції, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Забрані у справі докази свідчать про те, що син ОСОБА_4 - ОСОБА_11 за кредитним договором № 38, укладеним між ним та КС «Соколов», відповідно до якого вищевказана квартира № 52, що належить ОСОБА_4 на праві власності, виступила в якості предмета забезпечення кредитного договору, тривалий час не здійснював платежів, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі, еквівалентній 30 000,00 доларів США, що становило 240 900,00 грн.

З метою урегулювання цього питання, реалізації належної на праві власності квартири, погашення заборгованості за кредитним договором та придбання для ОСОБА_4 іншого житла, остання видала відповідну довіреність на ім'я ОСОБА_11 та ОСОБА_5

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 мала намір реалізувати спірну квартиру для погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, колегія суддів вважає, що надані суду докази дають підстави для висновку про те, що введення ОСОБА_5 в оману ОСОБА_4 стосується обставин щодо придбання іншого жилого приміщення для її проживання на залишок коштів, отриманих після продажу спірної квартири та погашення заборгованості за кредитним договором, та привласнення 190 700,00 грн.

Продаж зазначеної квартири був вчинений відповідно волевиявленню ОСОБА_4, у зв'язку з чим правові підстави для визнання недійсним цього договору відсутні.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зібрані по справі докази безспірно свідчать, що покупці спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є добросовісними набувачами.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що ОСОБА_4 мала намір на відчуження цієї квартири, колегія суддів вважає, що відсутні і правові підстави для витребування квартири у добросовісного набувача.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними, витребування квартири та визнання права власності, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_4, були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надана належна оцінка та висновків суду вони не спростовують.

Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції щодо пропуску ОСОБА_4 позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістюта додаткова підстава для відмови у задоволенні позову, як пропуск позовної давності, є зайвою. У зв'язку з чим, на підставі ч.4 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів змінює рішення суду та виключає з мотивувальної частини посилання суду, як на підставу відмови у задоволенні позову, на пропуск строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.1, 3 ч. 1 статті 376, ст. 381, ст.ст. 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Федоненко Наталя Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Олексіївна про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Виключити з мотивувальної частини рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року посилання суду на пропуск ОСОБА_4 строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено "26" лютого 2018 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова С.С. Кругова О.В. Маміна