Єдиний унікальний номер 237/5310/16-ц Номер провадження 22-ц/775/22/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Соломахи Л.І., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в залі судових засідань №4 апеляційну скаргу Волноваської місцевої прокуратури Донецької області на рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Ліпчанського С.М. у місті Курахове Донецької області, в справі №237/5310/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року до Мар?їнського районного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно ОСОБА_3 придбав, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 23.01.2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань перед АКБ «Правекс-Банк» за договором іпотеки №5491-001/08Ф ОСОБА_3 передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

5 січня 2016 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір укладено в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, оскільки на квартиру за вказаною адресою накладено обтяження у зв'язку з невиконанням зобов'язань за іпотечним договором. ОСОБА_3 було складено розписку, якою він підтвердив, що отримав від позивача в рахунок продажу квартири грошові кошти у розмірі 100000,00 грн. та зобов'язався до 1 листопада 2016 року зняти обтяження з нерухомого майна і укласти в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу. Відповідач передав позивачеві ключі від квартири.

У встановлений розпискою строк відповідачі не з'явились до нотаріальної контори для укладення договору купівлі-продажу. Проте, передали позивачу технічну документацію на квартиру та витяг, з якого вбачається, що обтяження щодо цієї квартири припинено 29.11.2016 року.

Після огляду квартири позивачем встановлено, що вона переобладнана з житлового приміщення на офіс, що унеможливлює подальше використання цієї квартири для житла.

Тому просив визнати укладеним договір купівлі-продажу спірної квартири та визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності - задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладеним 5 січня 2016 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 53,6 кв. метрів, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 2 листопада 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Із рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року не погодився прокурор Волноваської місцевої прокуратури Донецької області та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Мар?їнського районного суду Донецької області в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на нежитлове приміщення суперечить нормам матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на ст. 152 ЖК України є помилковим, оскільки вона не регулює відносини щодо переведення житлового приміщення в нежитлове.

Вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, порушив норми матеріального права, обмежив права виконавчого комітету Курахівської міської ради щодо належного обліку житлового фонду та обліку об'єктів нерухомого майна, у зв'язку з чим рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню. Інтереси держави в сфері права власності полягають у забезпеченні належного обігу майнових прав, захисті та визнанні лише тих прав, які набуто та підтверджено у передбачений законом спосіб.

Оскільки виконавчим комітетом Курахівської міської ради не вжито заходів належного захисту інтересів держави щодо передачі права власності у спосіб, який суперечить вимогам закону, не вирішено питання щодо оскарження неправомірного рішення суду першої інстанції, керівник Волноваської місцевої прокуратури звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні апеляційного суду з доводами апеляційної скарги не погодились, вважали рішення суду першої інстанції законним, просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду прокурор Волноваської місцевої прокуратури Донецької області не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 130 ЦПК України (а.с. 165, 166).

В судове засідання апеляційного суду відповідачі не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, оскільки остання відома адреса місця проживання (перебування) відповідачів знаходиться в районі проведення антитерористичної операції .

Відповідно до пункту 9 розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинність з 15.12.2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю не з'явившихся осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині визнання права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, апеляційний суд перевіряє законність ухваленого рішення саме в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в частині визнання права власності на нежитлове приміщення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 2 грудня 2006 року ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 24).

Згідно з договором іпотеки №5491-001/08Ф від 23 січня 2008 року ОСОБА_3 для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії, передав в іпотеку АКБ «Правекс-банк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Відповідно до вказаного договору іпотеки №5491-001/08Ф від 23 січня 2008 року, приватним нотаріусом Леоновим С.І. накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири АДРЕСА_1 (а.с. 30).

З розписки від 5 січня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 100000,00 грн. в рахунок продажу квартири та зобов'язався здійснити нотаріальне посвідчення до 1 листопада 2016 року (а.с. 6).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 30 листопада 2016 року обтяження на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 припинено (а.с. 15).

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, погодитися не можна тому, що такий висновок не відповідає закону та обставинам справи.

Відповідно до частини 1 ст. 3 ЦПК України, в редакції, що діяла на час звернення до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваного рішення суду, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частинами 3, 4 статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

В апеляційній скарзі прокурор обґрунтував своє звернення зі скаргою, зазначаючи, що порушений порядок набуття права власності на нерухоме майно, у зв'язку з чим порушуються інтереси держави у сфері обліку житлового фонду та обліку об'єктів нерухомого майна.

Стаття 11 ЦПК України, в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваного рішення, встановлює диспозитивність цивільного судочинства, яка полягає, зокрема в тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу житлові будинки та приміщення утворюють житловий фонд. У свою чергу, під житловими будинками та приміщеннями розуміються приміщення, призначені для постійного проживання громадян, а також для використання їх як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 Житлового кодексу).

Згідно зі статтею 383 Цивільного кодексу України (відповідно ст. 150 ЖК України) власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Якщо власник житлового приміщення або будинку планує використовувати його як офіс або інше приміщення господарського призначення (магазин, косметичний салон, творча майстерня тощо), він має пройти процедуру переведення такого приміщення (будинку) з житлового фонду в нежитловий.

Чинний Житловий кодекс передбачає два випадки переведення житлового приміщення у нежитловий фонд. Так, відповідно до статті 7 періодично проводиться обстеження стану житлових будинків державного і громадського житлового фонду, при цьому непридатні для проживання житлові будинки і приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або зносяться. Згідно зі статтею 8 Житлового кодексу переведення придатних для проживання житлових будинків і житлових приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежитлові, як правило, не допускається. Це можливо лише у виняткових випадках, за рішенням органів місцевого самоврядування.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 пояснив, що придбана ним квартира у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була не придатна до проживання. Тому він вирішив її використовувати як нежитлове приміщення.

Проте, в порушення процедури переведення житлового приміщення у нежитлове, звернувся до суду.

Відповідно до п.п. 5, 9 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням та облік нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади.

За таких обставин, оскільки виключення житлових приміщень із житлового фонду та переведення їх у нежитлові визначаються відповідними виконавчими органами обласних і міських рад, а перелік документів, необхідних для здійснення таких процедур, і строки їх розгляду визначаються відповідними органами місцевого самоврядування самостійно, шляхом затвердження власних нормативних актів, тому у суду немає права вирішувати ці питання у спосіб, визначений позивачем.

Позивач ОСОБА_1 до відповідного виконавчого органу з питанням про переведення квартири АДРЕСА_1 не звертався.

Отже, апеляційний суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення за результатами розгляду позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання права власності на нежитлове приміщення, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на нежитлове приміщення - підлягає скасуванню та ухваленню постанови в цій частині про відмову у задоволенні вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Волноваської місцевої прокуратури Донецької області, що діє в інтересах держави в особі виконавчого комітету Курахівської міської ради Донецької області, - задовольнити.

Рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлове приміщення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 23 лютого 2018 року.

Судді: