Справа № 367/7867/16-ц Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/124/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 47 12.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Мотивуючи свої вимоги тим, що 11 серпня 2000 року між нею та ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що Тираспільським міським відділом ЗАГС 11 серпня 2000 року в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис №564.

Фактично шлюбні відносини між ними припинилися із червня 2016 року у зв'язку з чим ОСОБА_4 ініційовано питання розірвання шлюбу.

За час шлюбу, а саме 07 квітня 2012 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.04.2012 року, посвідчений Нельзіним М.С., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу, зареєстровано в Державному реєстрі за №2065.

29 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюбний договір, посвідчений Маковеєвою О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №210.

Просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя виділити та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, що складається із 2 (двох) жилих кімнат, загальною площею 50.00 кв.м. у тому числі жилою площею 29,5 кв.м.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2016 року, у позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, право власності на квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 що складається із 2 (двох) жилих кімнат, загальною площею 50,00 (п'ятдесят цілих нуль сотих) кв. м. у тому числі жилою площею 29,5 (двадцять дев'ять цілих п'ять десятих)кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 5 411 (п'ять тисяч чотириста одинадцять) грн., 69 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, особа, яка не приймала участі у справі ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції впливає на обсяг його прав, які впливають на набуте ним право вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно до ст. 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2000 року між позивачкою та ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що Тираспільським міським відділом ЗАГС 11 серпня 2000 року в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис №564.

Фактично шлюбні відносини між ними припинилися із червня 2016 року у зв'язку з чим ОСОБА_4 ініційовано питання розірвання шлюбу.

За час шлюбу, а саме 07 квітня 2012 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.04.2012 року, посвідчений Нельзіним М.С., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу, зареєстровано в Державному реєстрі за №2065.

29 вересня 2016 року між позивачкою та ОСОБА_6 було укладено шлюбний договір, посвідчений Маковеєвою О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №210.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що зміст шлюбного договору відповідає вимогам сімейного кодексу та не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено в формі, встановленій законом, та спрямований на реальне настання правових наслідків; умовами договору визначався правовий статус нерухомого майна, а не передавалось це майно у власність іншим особам.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що с об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, було встановлено, що відповідно до пункту 2.1. шлюбного договору вони із відповідачем, керуючись ч. 3 ст. 97 Сімейного кодексу України шляхом укладання шлюбного договору домовились про порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу або без розірвання шлюбу за ініціативою будь-кого із них в наступному порядку:

Відповідно до п.2.1.1. Нерухоме майно, що придбане подружжям під час шлюбу, включаючи нерухоме майно, придбане до підписання цього договору у випадку поділу майна подружжя залишається за дружиною та визнається подружжям особистою приватною власністю дружини.

Відповідно до п.2.1.2. Автомобільні транспортні засоби, що придбані подружжя під час шлюбу, включаючи автомобільні транспортні засоби, придбані до підписання цього договору у випадку поділу майна подружжя залишається за чоловіком та визнаються подружжям особистою приватною власністю чоловіка.

Відповідно до п. 1.2. шлюбного договору під "нерухомим майном'' вони, ПОДРУЖЖЯ, розуміють земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Виходячи із їхніх з Відповідачем домовленостей та умов шлюбного договору, позивачка запропонувала Відповідачу укласти у нотаріальній формі Договір про поділ квартири, за яким визнати за нею та зареєструвати право власності на квартиру №24 (двадцять чотири), що знаходиться за адресою: Київська область, місто Ірпінь, вул. Стельмаха, буд. 5 (п'ять), що складається із 2 (двох) жилих кімнат, загальною площею 50,00 (п'ятдесят цілих нуль сотих) кв. м. у тому числі жилою площею 29,5 (двадцять дев'ять цілих п'ять десятих) кв.м., однак відповідач відмовився прийти до нотаріуса, підписати та посвідчити такий договір.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, висновок суду першої інстанції про відповідність шлюбного договору вимогам статей 64, 74, 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України є правильним.

Отже, колегія суддів встановивши, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано шлюбним договором, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до цих правовідносин норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України.

За таких обставин, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 19 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: