Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 333/4429/16-ц

провадження № 61-20892св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В.,

Полякова О. З., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2012 року ним та ОСОБА_3 був укладений усний договір позики, за умовами якого остання взяла у нього в борг суму коштів у розмірі 36 342 грн в строк до 01 червня 2013 року. Факт укладення договору підтверджується написаною власноруч ОСОБА_3 розпискою. Разом з тим, свої зобов'язання з повернення боргу в обумовлений строк ОСОБА_3 у повному обсязі не виконала, має заборгованість перед ним, суму основного боргу у розмірі 19 634 грн боргу, проценти за користування позикою в розмірі 27 598 грн 52 коп. за період з 01 червня 2013 року по 30 липня 2016 року. Крім того, за прострочення виконання основного зобов'язання 3 % річних у розмірі 3 416 грн 83 коп. за період з 01 червня 2013 року по 30 липня 2016 року та індекс інфляції в розмірі 26 107 грн 31 коп. за період з червня 2013 року по липень 2016 року (включно).

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 76 756 грн 66 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада

2016 року у складі судді Тучкова С. С. позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

13 080 грн - суму основного боргу, 29 171 грн 48 коп. - проценти за користування позикою, 3 416 грн 83 коп. - 3 % річних, 26 107 грн 31 коп. - індекс інфляції, а разом 71 775 грн 62 коп. В інший частині позову - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що факт виникнення між сторонами правових відносин позики підтверджується розпискою. У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не повернула частину суми позики у розмірі 19 634 грн та порушила умови зобов'язання, то ці кошти підлягають стягненню. Відповідно до статті 1048 ЦК України підлягають стягненню проценти за користування позикою. Відповідно до статті 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов'язання боржник, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити індекс інфляції та 3 % річних.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 502 грн 14 коп. - як залишок несплачених 3 % річних, та 26 086 грн 17 коп. - індексу інфляції та 717 грн 76 коп. витрат на сплату судового збору. У решті позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що доведеним є факт повернення відповідачем всієї суми боргу за усним договором позики. Оскільки за невиконання умов договору позики розпискою передбачено сплату 2 % в місяць, то підлягають стягненню 6 554 грн за указаний період користування ОСОБА_3 позикою. Відповідно до статті 625 ЦК України підлягають. стягненню 3 % річних та інфляційні втрати.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при визначенні фактичної суми боргу допустив помилку. ОСОБА_2 власноруч написав розписку на суму 22 тис. грн, проте мав на увазі не отримання вказаної суми від ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу, а те, що до 03 червня 2016 року вона повернула йому саме цю суму за весь попередній період.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_2, у якому зазначено, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 було передано ОСОБА_3 грошові кошти в загальному розмірі 36 342 грн в строк до 01 червня 2013 року, про що відповідачем була підписана відповідна розписка від 01 вересня 2012 року.

Факт підписання ОСОБА_3 01 вересня 2012 року розписки та отримання нею грошових коштів у розмірі 36 342 грн не заперечувався останньою в ході розгляду цієї справи.

В матеріалах справи наявна розписка від 25 травня 2013 року за підписом ОСОБА_3, за змістом якої вбачається, що ОСОБА_3, в присутності ОСОБА_7 і ОСОБА_8, зобов'язалась повернути ОСОБА_2 грошову кошти в розмірі 36 342 гривень до 01 червня 2013 року з доплатою за час прострочки повернення вищевказаної суми боргу з 01 вересня 2012 року

по 01 червня 2013 року із розрахунку 2 % в місяць, тобто 6 554 грн (а.с. 8).

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання належним чином своєчасно не виконувала і ці обставини останньою не спростовані.

На підтвердження надання коштів на суму 22 тис. грн ОСОБА_3 надано розписку, на якій зазначено «Получил 22 тыс. грн.» (мовою оригіналу), підпис особи (без зазначення прізвища, ім'я, по-батькові) та дата «3.06.2016» (а.с. 31).

ОСОБА_2 визнав у суді, що саме він склав вказану розписку і підписав її зазначеною в ній датою. Однак, при цьому він вказав, що при складанні цієї розписки він мав на увазі не отримання ним коштів від ОСОБА_3 03 червня 2016 року, а те, що на цю дату вона йому повернула вказану суму грошей за весь попередній період. Проте, ці пояснення ОСОБА_2 матеріалами справи не підтверджені, а відповідно до тексту розписки, перший екземпляр якої є у ОСОБА_3, ОСОБА_2 отримав 03 червня 2016 зазначену там суму коштів. Іншої інформації ця розписка не містить.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

З урахуванням встановлених у справi обставин на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну оцiнку, суд апеляційної інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не виконала грошові зобов'язання за договором позики перед ОСОБА_2 у повному обсязі, а повернула 23 262 грн та 22 тис. грн, що підтверджено доказами.

Отже обґрунтованим є висновок про стягнення залишку несплачених 3 % річних у розмірі 205 грн 14 коп. та 26 086 грн 17 коп. - індексу інфляції. Доведеним є факт повернення відповідачем всієї суми боргу за договором позики. Оскільки за невиконання умов договору позики розпискою передбачено сплату 2 % в місяць, то підлягають стягненню 6 554 грн за указаний період користування ОСОБА_3 позикою. Також підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскаржуване судове рішення ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, та відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк