Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

спр. № 336/2892/17

пр. № 2/336/192/18

м. Запоріжжя 21 лютого 2018 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2В.) до ОСОБА_3 (представник ОСОБА_4В.) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_3 (представник ОСОБА_4В.) до ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2В.) про вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, за яким зазначила, що відповідно до договору дарування квартири від 14.11.2014 р. позивач є власником квартири АДРЕСА_1.

У зазначеній квартирі був зареєстрований та іноді мешкав брат рідної матері ОСОБА_3, який з 2016 року у зазначеній квартирі не мешкає, участі щодо утримання квартири не приймає та не сплачує комунальні послуги.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - вищевказаною квартирою.

У жовтні 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним зустрічним позовом, за яким зазначив, що він зареєстрований у спірній квартирі, натомість у квітні 2016 року позивач замінила замки на вхідних дверях та не пускає його у квартиру.

На підставі викладеного відповідач просить суд вселити його у квартиру АДРЕСА_1

Позивач у судовому засіданні та його представник на позові наполягли за вищевказаними підставами, просили позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відповідача ОСОБА_3 - відмовити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що відповідач з квітня 2016 року у вказаній квартирі не проживає, самостійно пішов з квартири, вона ніяких перешкод йому не робила, з квартири не виганяла, вхідні замки не міняла. В квартирі зараз ніхто не проживає.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали, просили відмовити у його задоволенні, наполягали на задоволенні зустрічного позову про вселення до квартири. В обґрунтування зустрічного позову у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що з 1971 року в даній квартирі проживає постійно, іншого житла не має. Коли померла його мати, сестра ОСОБА_5 стала разом з ним доглядати за квартирою. Він завжди зберігав порядок та чистоту у квартирі, вів спокійне життя, не порушував порядку проживання у багатоквартирному будинку, приймав активну участь у благоустрої будинку, а саме влітку 2015 року організував заміну кодового замка на вхідній двері та заміну вікон у підїзді № 3 будинку. Узимку 2016 року він звернувся до управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району( далі Управління) з заявою про призначення субсидії. Йому була призначена субсидія з січня по грудень 2016 року, однак, в травні 2016 року до управління праці відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала заяву про відмову у призначенні субсидії за відсутністю бажання. Тому, її посилання про те, що він не мешкає в квартирі та не сплачує комунальні платежі, є неправдивими та не відповідають дійсності. З квітня 2016 року відповідачка за зустрічним позовом перешкоджає йому у проживанні в квартирі, замінила вхідні замки, не бажає спілкуватися.

Через таку поведінку ОСОБА_1 він неодноразово звертався до правоохоронних органів в Шевченківському районі з заявами про його вселення та усунення перешкод з боку відповідачки за зустрічним позовом, але це не допомогло. Таким чином відповідачка ОСОБА_1 позбавила його можливості користуватися житлом і він вимушений проживати, де прийдеться.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений зустрічний позов підлягає задоволенню, а задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до договору дарування квартири від 14.11.2014 р., посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 3193, позивач за первісним позовом є власником квартири 31 у будинку 70-а на вулиці Магістральній у місті Запоріжжі.

Вказану квартиру первісний позивач отримала у дар від своєї матері ОСОБА_5

У зазначеній квартирі зареєстрований ОСОБА_3, в період з 16.06.1978 року по 27.02.1979 року та з 11.01. 1997 року по теперішній час, про що слідує із довідок Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 28.09.2017 року.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, а згідно зі ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, сторонами не оспорювалося те, що ОСОБА_3 вселився у спірне жиле приміщення на законній підставі, як член сімї колишнього власника ОСОБА_5, та продовжував проживати у спірній квартирі й після зміни власника на ОСОБА_1 При цьому остання власними поясненнями визнала те, що не заперечувала проти подальшого проживання відповідача у належній їй квартирі (арк. 1 заперечень до зустрічного позову), з чого суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не втрачав прав та обовязків за ст. 64 ЖК України.

Власне, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала триваним непроживанням відповідача у спірній квартирі без поважних на те причин.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 показали, що є сусідами первісного відповідача ОСОБА_3, який проживає у спірній квартирі багато років ще з заселення будинку. Раніше проживав з мамою, після її смерті проживає один, порядок проживання ніколи не порушував, допомагав у благоустрої будинку, з 2016 року не може проживати у квартирі, тому що його родичка племінниця ОСОБА_1 замінила вхідні замки та не пускає його проживати, він тривалий час проживав у коморі під сходами першого поверху підїзду № 3 будинку 70-а по вул. Магістральній, іншого житла не має. ОСОБА_1 в цій квартирі не проживає. Сусіди радили ОСОБА_3 звертатися за допомогою до правоохоронних органів.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 не оспорювали факт проживання ОСОБА_3 та користування житлом, однак зазначали, що він пішов з квартири добровільно, тому що не бажав платити за житло, перешкод йому не чинили. Зазначені покази сприймаються судом критично, тому що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є родичами первісного позивача ОСОБА_1, отже є заінтересованими особами в результатах розгляду справи.

Свідок ОСОБА_12 взагалі пояснила, що була у квартирі одного разу, приблизно в 2014-2015 рр., обставини проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі їй не відомі, тому її покази доказового значення не мають.

Наданий ОСОБА_1 акт обстеження спірної квартири від 01.11.2017 року не може прийматись як доказ, тому що він складений не уповноваженим органом, який має право проводити обстеження житла. Долучені рахунки про сплату житлово-комунальних послуг не можуть бути належними доказами факту непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі.

З висновку про результати розгляду звернення громадян Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 06.08.2016 р. встановлено, що ОСОБА_3 у липні 2016 року.не зміг потрапити у спірне житло, права користування яким не позбавлений через перешкоди, які створила його племінниця ОСОБА_1, про що звернувся з відповідними заявами до поліції.

20.04.2017 року ОСОБА_3 також звертався з аналогічної заявою до відділу поліції, про що свідчить повідомлення Шевченівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 19.05.2017 року.

В процесі розгляду справи ті обставини, що ОСОБА_3 доступу до спірної квартири не має, оскільки в квартирі замінені вхідні двері, а комплект ключів позивачеві не надавався, не тільки не спростовані, а й узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

ОСОБА_3 не має іншого житла, права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку не позбавлений. Проте, ОСОБА_1, в спірній квартирі не проживає, має інше житло за адресою: м.Запоріжжя, вул. Епронівська,б.111-а, де проживає зі своєю родиною.

Аналізуючи наведене суд дійшов до висновку, що з боку первісного позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 як члену його сімї були створені перешкоди в користуванні спірною квартирою, через що він незаконно позбавлений права на це, тому вимоги про вселення в квартиру заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Ст. 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Ст. 9 ЖК України передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 156, 157 ЖК України,ст.317,383,391,405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 133, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) до ОСОБА_3 місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення.

Вселити ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

Розяснити учасникам спави, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін