Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.10.18 р.

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Фастовця В.М.,

за участі секретаря судового засідання Гавриленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя та зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на ? частку спільно нажитого майна, а саме транспортного засобу марки NISSAN ALMERA, державний номер НОМЕР_1, чорного кольору, 2011 р.в., VIN-KNMCSHLMSCP880746, зобовязати державного виконавця відділу державної виконавчої служби ОСОБА_3 міського управління юстиції в Луганській області скасувати постанову про накладення арешту на вказаний транспортний засіб.

В обґрунтування позову зазначено, що 23.07.2005 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб. В період шлюбу сторонами придбано за спільні грошові кошти вказаний транспортний засіб. За усною домовленістю транспортний засіб зареєстровано на відповідача. Таким чином, вважає, що транспортний засіб є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Шлюбний договір між сторонами не укладався. Домовленість між сторонами щодо порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю не встановлено. Згоди на добровільний поділ майна не досягнуто. Таким чином, позивач вимушена звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частку транспортного засобу. Як стало відомо позивачу ОСОБА_3 ВДВС на спірний автомобіль накладений арешт за виконавчим листом, виданим 12.08.2016 про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_2 заборгованості. Позивач з даною постановою не згодна, оскільки вважає, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю, частка якого належить їй. Накладений арешт вважає незаконним, оскільки він порушує законне право позивача вільно користуватися належним їй майном.

Позивачка в судове засідання не зявилась, у наданій суду письмовій заяві позов підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи, просила справу слухати у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини незявлення не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності не надав.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, надав письмовий відзивна позовну заяву, в якому зазначено, що п. 14 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03.06.2016 висвітлено: «…Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділене суд визначає з урахуванням усього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Вважає, що позивач зловживає своїми правами та висуває позовну вимогу про визнання права власності лише на автомобіль NISSAN ALMERA, державний номер НОМЕР_1. При цьому на імя ОСОБА_2 за кредитно заставним договором LGY0AN16920880 від 08.02.2008, укладеним з ПАТ КБ «Приватбанк», був придбаний автомобіль DAEWOO NEXIA, державний номер НОМЕР_2. Отже, якщо позивач висуває позовні вимоги стосовно своєї частки у спільно нажитому майні, то ця вимога повинна розглядатися стосовно спільного нажитого майна, а не лише одного автомобіля, на її особистий вибір. Крім того, вважає, що відповідно до розяснень, викладених в п. 16 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 03.06.2016, оскільки автомобіль є неподільною річчю, у разі задоволення позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на ? частину автомобіля NISSAN ALMERA, державний номер НОМЕР_1 та зняття арешту із вказаного автомобіля, з неї на користь кредитора - ПАТ КБ «Приватбанк» повинно бути стягнуто половина ринкової вартості спірного автомобіля. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити, справу розглянути без участі представника банку.

Представник відповідача ВДВС ОСОБА_3 міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не надав.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_3 міського управління юстиції Луганської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 324 /а.с.6/.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу автомобіля № 1252 Фл/Almera кр від 29 лютого 2012 р. та актів прийому-передачі ОСОБА_4 придбав у ТОВ «Прайм кар» автомобіль марки NISSAN ALMERA CLASSIC № KNMCSHLMSCP880746 /а.с.7, 51-54/.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, норма статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок, земельна ділянка тощо) лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя визначені ст. 71 СК України, відповідно до якого майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як встановлено в судовому засіданні, спірний автомобіль був придбаний у власність на підставі договору купівлі продажу автомобіля від 29 лютого 2012 р., тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Доказів про домовленість між сторонами щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю, або наявності шлюбного договору суду не надано.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 р. по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, враховуючи, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, позивач має право на належну їй частку у спільному з відповідачем майні, і звідси має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? частку автомобіля обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Та обставина, що автомобіль був придбаний за кредитні кошти (а.с.55-58, 108), не впливає на висновок суду, бо автомобіль придбаний у шлюбі навіть і за кредитні кошти є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу (постанова ВС від 06 лютого 2018 р. справа № 235/9895/15-ц).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Постановою державного виконавця Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області від 09 вересня 2016 р. було накладено арешт майна боржника ОСОБА_2 та оголошена заборона на його відчуження, а постановою від 21 грудня 2012 р. майно боржника оголошено у розшук (а.с.22, 82).

В судовому засіданні достовірно встановлено, що спірний автомобіль є обєктом спільної часткової власності, тому оскаржувана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на спірний автомобіль, порушує права позивача, як співвласника автомобіля на її вільне та безперешкодне користування.

Разом з цим, позовні вимоги про зобовязання про скасування цієї постанови на увесь автомобіль в цілому підлягають задоволенню частково в частині, що належить позивачці.

Так, згідно зі ст.366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Таким чином частка у праві спільної часткової власності є самостійним об'єктом цивільних прав, на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу… (такий івисновок зроблений ВС у постанові від 21 лютого 2018 р. у справі № 686/25616/13-ц).

Виходячи з цього, на думку суду позовні вимоги щодо зобовязання скасування постанови про арешт є обґрунтованими лише в частині, в якій порушують право власності позивачки, яка не є боржником у виконавчому проваджені, а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» щодо необхідності врахування наявності у позивачки та відповідача ОСОБА_2 іншого спільного майна, оскільки згідно зі ст.11 ч.2 ЦПК Українив редакції на час звернення до суду особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У свою чергу суд згідно ст.13 ч.1 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, право на визначення кола обєктів спільного майна подружжя, яке бажає поділити позивач або право власності на частку в якому він бажає визнати, належить виключно позивачу по справі.

Судовий збір в розмірі 704,8 грн. щодо позовних вимог про визнання права власності на ? частку спільно нажитого майна на підставі ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 12, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_3, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_4, який проживає за адресою: Луганська область, м ОСОБА_3, АДРЕСА_1, ОСОБА_3 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, яке розташоване за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. ім. Д.І.Менделєєва, буд. 53, акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яке розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50 про визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя та зняття арешту з майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку спільно нажитого майна, а саме транспортний засіб марки NISSAN ALMERA, реєстраційний номер НОМЕР_1, чорного кольору, 2011 року випуску, VIN-KNMCSHLMSCP880746.

Зобовязати державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області скасувати постанову від 09 вересня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на ? частку автомобілю марки NISSAN ALMERA, реєстраційний номер НОМЕР_1, чорного кольору, 2011 року випуску, VIN-KNMCSHLMSCP880746.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. на рахунок 6001, ККДБ 22030106, МФО 899998, , банк Казначейство України (ЕАП), отримувач ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106.

Рішення може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення його повного тексту.

Повне рішення складене 18 жовтня 2018 р.

Суддя: