Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3910/18 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 69 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,
суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/3910/18 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 серпня 2018 року, яка постановлена суддею Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення в судовому порядку факту, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України він отримав захворювання при виконанні обов`язку військової служби на території Донецької області у 2015 році. Заяву обґрунтовував тим, що в складі військової частини приймав участь у захисті територіальної цілісності України на території Донецької області. У травні 2018 року йому встановили другу групу інвалідності, але у витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії з встановлення причинного зв`язку лише зазначено, що отримані ним захворювання пов`язані із захистом Батьківщини. Він має на меті набути статус жертви міжнародного збройного конфлікту, оскільки перебував під час захисту Батьківщини під дією Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного права. За таких обставин, встановлення факту набуття ним захворювань при захисті України внаслідок збройної агресії РФ має для нього юридичне значення. Встановлення факту набуття ним захворювань внаслідок військової агресії РФ можливе лише в судовому порядку, враховуючи, що іншого - чинним законодавством України не передбачено.

Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 серпня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за заявою з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Не погодившись із ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначає, що позасудового порядку встановлення факту набуття ним захворювання внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України не передбачено. Вважає, що відмовивши у відкритті провадження, суд позбавив його права на судовий захист.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, апеляційний суд доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя суду першої інстанції виходила із того, що діючим законодавством України визначено порядок встановлення факту отримання захворювання під час виконання бойового завдання, чим виключається можливість встановлення цього факту в судовому порядку в цивільному судочинстві за правилами окремого провадження. Так, порушене в заяві питання врегульоване Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджене наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402 (надалі - Положення). Повноваження щодо встановлення причинного зв`язку захворювань військовослужбовців покладені на військово-лікарську комісію, повноваження щодо оформлення довідки про обставини травми надані командиру (начальнику) військової частини, а відмова відповідного органу може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками судді суду першої інстанції з наступних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У заяві ОСОБА_1 зазначає, що метою встановлення факту, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України він отримав захворювання при виконанні обов`язку військової служби на території Донецької області у 2015 році, є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (надалі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної ради Української РСР 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням допомоги від гуманітарних організацій.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошення війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Отже, вказані норми передбачають, які права можуть виникнути для заявника.

При вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі суддя суду першої інстанції помилково вважала, що заявник просить встановити лише факт отримання ним захворювання під час виконання бойового завдання. Проте зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить встановити факт, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України він отримав захворювання при виконанні обов`язку військової служби на території Донецької області у 2015 році, захищаючи Батьківщину. Такий факт має індивідуальний характер, оскільки стосується виключно заявника.

Встановлення факту, про який просить ОСОБА_1 можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив позасудового, тобто іншого порядку, встановлення причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням та військовою агресією Російської Федерації. Положенням, на яке послалася суддя суду першої інстанції, врегульовано вирішення у позасудовому порядку питання причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням та захистом Батьківщини, що не є тотожним та достатнім для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту для подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій.

За таких обставин, помилившись із тим, за встановленням якого факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 звернувся до суду, суддя суду першої інстанції безпідставно послалася на те, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок його встановлення.

Оскільки при відкритті провадження у справі не додержані норми процесуального права, то в силу ст.379 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі, оскільки відмовлено у відкритті провадження передчасно.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 серпня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 02 листопада 2018 року.