Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 359/6923/15-ц

провадження № 61-28324 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Борця Є. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Матвієнка Ю. О.,

Волохова Л. А., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що йому на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0400 га з кадастровим номером НОМЕР_1, цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О. В. посвідчено довіреність, зареєстровану у реєстрі за № 441, відповідно до якої він уповноважував ОСОБА_2 відчужити належну йому земельну ділянку.

05 вересня 2014 року ОСОБА_2, діючи від його імені, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0400 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М.

Посилаючись на те, що він довіреність від 19 серпня 2014 року не підписував і не уповноважував ОСОБА_2 продавати належну йому земельну ділянку, що була відчужена поза його волею, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсними довіреність від 19 серпня 2014 року за реєстровим № 441, посвідчену приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О. В. та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року, а також витребувати в ОСОБА_3 земельну ділянку та передати її позивачу.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Довіреність, посвідчену 19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О. В., зареєстровану у реєстрі за №441, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 05 вересня 2014 року між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М., зареєстрований за №5107, визнано недійсними.

У задоволенні позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що довіреність, якою

ОСОБА_2 було уповноважено на продаж спірної земельної ділянки ним не підписана, відчуження земельної ділянки не відповідає волевиявленню позивача, а тому укладений на підставі довіреності договір купівлі-продажу цього нерухомого майна суперечить частині третій статті 203 ЦК України. Відмовляючи у витребуванні в ОСОБА_3 земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що разом із державною реєстрацією права власності на садовий будинок, побудований на спірній земельній ділянці до відповідача у порядку частини першої статті 377 ЦК України, перейшло і право власності на вказану ділянку.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині відмови у витребуванні з володіння ОСОБА_3 земельної ділянки, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існують договірні правовідносини, що виключає можливість застосування у даній справі правового механізму захисту порушених прав, передбаченого статтею 388 ЦК України, оскільки одночасне пред'явлення віндикаційного та негаторного позовів має взаємовиключний характер.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6, у якій він, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні вимоги про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, а тому внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відпала правова підстава на підставі якої ОСОБА_3 набула спірну земельну ділянку. Реєстрація права власності на садовий будинок, розміщений на спірній земельній ділянці також не породжує таких наслідків, оскільки вона була здійснена після його звернення з указаним позовом до суду. Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки висновкам суду першої інстанції щодо виникнення в ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з підстав передбачених статтею 377 ЦК України, якою врегульовано порядок набуття права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на нерухоме майно, що розміщене на ній, а не внаслідок його створення.

У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу, що надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 просила касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій. Зазначила, що позивачем обрано взаємовиключні способи захисту порушеного права, зокрема поєднання елементів негаторного, віндикаційного та кондиційного позовів, а тому посилання на приписи статей 216, 387 та 1212 ЦК України унеможливлює визначення правової позиції позивача і його суб'єктивного ставлення до себе як до сторони такого оспорюваного договору: неволодіючого власника чи потерпілого. Вважала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що разом з реєстрацією права власності на садовий будинок до ОСОБА_3 перейшло і право власності на спірну земельну ділянку, на якій він розташований.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

22 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 квітня 2012 року ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 0,040000 га з кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 24 квітня 2014 року, виданим на заміну державного акту на право власності на земельну ділянку від 03 квітня 2012 року.

19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О. В. посвідчено довіреність, зареєстровану у реєстрі за № 441, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважив

ОСОБА_2 продати належну йому земельну ділянку.

05 вересня 2014 року ОСОБА_2, діючи від імені ОСОБА_1 на підставі вищевказаної довіреності, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М., зареєстрований у реєстрі за № 5107, відповідно до якого відчужив у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що належала на праві власності ОСОБА_1

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 09 липня

2015 року, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності від 19 серпня 2014 року, реєстровий № 441, виконано не позивачем, а іншою особою.

Установивши, що відчуження належної позивачу земельної ділянки відбулося поза його волею, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня

2017 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року у частині задоволених вимог про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки не оскаржується, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У свою чергу стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість такого, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлено особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті

16 ЦК України.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У заяві про збільшення позовних вимог, поданій до суду першої інстанції, ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, та просив на підставі частини першої статті 216, статті 1212 ЦК України витребувати в ОСОБА_3 та передати належну йому земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений на умовах, встановлених для попереднього землевласника (частина перша статті 377 ЦК України ), тоді як положення зазначеної норми не передбачає набуття права власності на землю унаслідок створення нерухомого майна, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 наголошував на обраному ним способі захисту порушеного права та його нормативному обгрунтуванні.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги у частині скасування рішення суду першої інстанції про відмову у витребуванні земельної ділянки з володіння ОСОБА_3, та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, зазначивши про неможливість одночасного пред'явлення віндикаційного та негаторного позовів, вийшов за межі позовних вимог та дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин правового механізму захисту закріпленого статтею 388 ЦК України, якою позивач не обгрунтовував позовні вимоги.

Таким чином, суди попередніх інстанційвирішуючи спір не звернули увагу на правову природу та характер матеріально-правової вимоги позивача про витребування майна, не з'ясували чи пов'язано таку вимогу з поверненням майна власнику як такого, що передано на виконання недійсного правочину, не надали оцінку визначеному позивачем способу захисту порушеного права та його нормативному обгрунтуванню (частина перша статті 216, стаття 1212 ЦК України ).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки та передачу її власнику ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року, у частині вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик