Провадження № 22ц-824/929/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

і секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку до ОСОБА_4 про повернення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року представник ПАТ «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку звернувся до суду із позовом, в якому просив зобов'язати відповідача ОСОБА_4 повернути грошові кошти у розмірі 2140,08 доларів США, отриманих за договором про внесення змін від 04.06.2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008 від 23.04.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір банківського вкладу Стандартний № 109492-ДР-008, за умовами якого банк прийняв від відповідача грошові кошти у розмірі 242 700 доларів США зі сплатою 11% річних терміном до 23.07.2015 року. Договором передбачено, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою у розмірі 1% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Зауважує, що договором від 04.06.2015 року, укладеного між сторонами, було внесено зміни до договору вкладу, згідно яких банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

Вважає, що у відповідності до п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», договір від 04.06.2015 року є нікчемним, а тому відповідач зобов'язаний повернути банку грошові кошти у розмірі 2 140,08 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник ПАТ «Банк національний кредит» подав апеляційну скаргу, в якому просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що місцевим судом було неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому вважає рішення суду необґрунтованим та незаконним.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року зазначену ухвалу апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 квітня 2015 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008 строком на 3 місяці з 23 квітня 2015 року по 23 липня 2015 року включно.

У відповідності до умов укладеного договору, позивач прийняв від відповідача грошову суму в розмірі 242 700 доларів США та зобов'язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку встановлених договором.

Згідно із пунктом 2.3. вказаного договору, банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 11 % річних.

Відповідно до пункту 3.7. договору у випадку його розірвання з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

04 червня 2015 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008, яким були внесені зміни до пункту 3.7. договору про те, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою зазначеною у пункті 2.3. цього договору.

Після укладення договору про внесення змін від 04 червня 2015 року, ОСОБА_4 звернувся до банку із заявою, в якій просив достроково розірвати договір банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008, повернути суму банківського вкладу та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

Банк своєчасно та належним чином виконав вимогу відповідача, а саме було повернуто останньому банківський вклад та нараховані проценти з урахуванням змін внесених додатковою угодою.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит».

Постановою Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит».

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Наказом від 11 червня 2015 року № 39 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» призначено проведення перевірки договорів (інших правочинів) укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку.

Під час перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «Банк національний кредит» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, комісією було виявлено, що договір про внесення змін від 04 червня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний», укладеного між сторонами, є нікчемним з підстав, визначених пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою під час розірвання договору вкладу за ініціативою вкладника, що потягло за собою необґрунтовану виплату вкладнику-відповідачу грошових коштів у розмірі 2 140,08 доларів США.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Отже, спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу(вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

При цьому частини третя та четверта вказаної статті містять правила щодо неможливості банку здійснювати одностороннє зменшення розміру відсоткової ставки на строкові вклади.

Водночас у ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Разом із тим чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 5 липня 2017 року у справі № 6-881цс17, від 9 серпня 2017 року у справі № 6-1121цс17.

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, покликані встановити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Однак, місцевий суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, встановивши, що зі збільшенням процентної ставки збільшилася сума, яку банк сплатив вкладнику, разом з тим не врахував положення статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов помилкового висновку про відсутність у ПАТ «Банк Національний кредит» власних майнових вимог у правовідносинах, що виникли з договору банківського вкладу.

Посилаючись в обґрунтування висновків про відмову у позові на недоведеність факту проведення уповноваженою особою Фонду перевірки правочинів на предмет їх нікчемності, місцевий суд не звернув увагу, що визначальним для застосування статті З8 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в поєднанні зі статтями 203, 215, 216 ЦК України є те, що цей правочин підпадає під одну з підстав вважати його нікчемним, які визначені частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Розмір грошових коштів, які банк просить стягнути з відповідача, підтверджений належними і допустимими доказами, та відповідачем не спростований.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зобов'язати ОСОБА_4 (ІПН - НОМЕР_1) повернути Публічному акціонерному товариству «Банк Національний Кредит» (код ЄДРПОУ - 20057663) грошові кошти у розмірі 2140 (дві тисячі сто сорок) дол. США 08 центів, отриманих ним за договором про внесення змін від 04 червня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008 від 23 квітня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» 2733 грн. 80 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: