КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року

місто Київ.

Справа № 761/22385/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1634/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Желепи О.В., суддів Музичко С.Г. , Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк"

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року

в цивільній справі за позовом ПАТ "Державний ощадний банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в червні 2016 року до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк в особі філії Печерське відділення №3715 04.07.2012 року реорганізовано та змінено назву на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» територіально відокремленого безбалансового відділення №10026/0187 філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк») та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит в розмірі 2 488 000 гривень зі сплатою 16,5 % х за користування кредитними коштами з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 28.12.2017 року. Однак відповідач свої зобов'язання перед банком не виконав і станом на 14.10.2010 року заборгованість за кредитом становила 3 374 941,54 грн. Частково зазначена вище заборгованість була погашена внаслідок виконання рішення суду за яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належав іпотекодавцю ОСОБА_3

Крім того, банк звертався з позовом до відповідача (позичальника) про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №2449 від 28.12.2007 року. Вказану позовну заяву було частково задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 861 400 гривень. Тому звертаючись до суду позивач просив суд стягнути з відповідача: 571 275, 76 гривень - тіло кредиту; 137 678,78 гривень - пені; 1069192, 60 гривень інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом; 3% річних від простроченої суми заборгованості за договором - 159 929, 53 гривни, а всього: - 1 938 076, 67 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року в задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу банку задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість по тілу кредиту у сумі 571 276, 63 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року рішення апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року скасовано.

Відмовлено в задоволенні позову в частині вимог банку про стягнення тіла кредиту в розмірі 571276 грн. 63 коп.

В частині вирішення позовних вимог банку про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних передано на новий апеляційний розгляд.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

В апеляційній скарзі, щодо позовних вимог, в тій частині, що направлені на новий апеляційний розгляд, представник банку просив рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скарг просив суд її задовольнити.

Відповідач не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Представник відповідача також просив залишити без змін рішення районного суду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Рішення районного суду в даній справі вищенаведеним вимогам не відповідає.

Так , судом при розгляді справи встановлено, що 28.12.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником яке є позивач) та ОСОБА_1 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №2449.

За умовами зазначеного договору з врахуванням положень додаткового договору №1 від 17.06.2009 року, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 2 487 999.15 гривень зі сплатою 16,5% річних, строком на десять років, при цьому дата остаточного погашення кредиту визначена не пізніше 28.12.2017 року (п. 1.1.1, 1.1.5 договору).

28.12.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір №5513 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання позичальника, що випливає з кредитного договору №2449 від 28.12.2007 року.

Предметом іпотеки за вказаним договором було нерухоме майно, а саме: квартира. АДРЕСА_1 (п. 1.1.2 договору іпотеки договірна вартість становила 3 555 200,00 гривень (п.1.4 договору іпотеки).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду від 13.07.2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 5513 від 28.12.2007 року укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Печерське відділення №3715 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., а саме: квартиру, загальною площею 79,10 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення перед баком заборгованості, що виникла на підставі договору відновлювальної кредитної лінії №2449 від 28.12.2007 року, яка станом на 14.10.2010 року складала 3 374 941 , 54 гривень, з яких: сума кредиту - 2 487 999,13 гривень; відсотки - 749 263,63 гривень; пеня - 137 678,78 гривень. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Виконавчий лист за вищевказаним рішенням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки було пред'явлено на виконання. 11.08.2014 року проведено повторні прилюдні торги, які за відсутності зареєстрованих учасників торгів було визнано такими, що не відбулись. Після чого банк придбав квартиру в порядку ст. 49 Закону України «Про іпотеку» вартістю 2 380 900,00 гривень та отримав 16.09.2014 року свідоцтво про право власності видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко A.B.

Також позивач звертався до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 2449 від 28.12.2007 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 січня 2014 року було задоволено вимоги позивача, та стягнуто з відповідача заборгованість 3 846 242, 60 гривень.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, залишеним без і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 лютого 2015 року було зменшено розмір стягнутої суми до 861 400 гривень. За основним кредитом до 285087 грн., за відсотками до 320 542 грн.90 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків до 205 400, 38 грн., пеня за несвоєчасну сплату кредиту до 50 3690. 80 грн. Зі змісту рішення вбачається, що апеляційний суд зменшив суму заборгованості, застосувавши строк позовної давності. Пеня в даній справі заявлялась за несвоєчасне погашення відсотків з грудня 2008 року до червня 2011 року, за несвоєчасне погашення кредиту з січня 2010 року по липень 2011 року.

З позовної заяви, яка є предметом розгляду в цій справі, а також розрахунку доданого позивачем вбачається, що позивач просив стягнути пеню, яка була нарахована рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2011 року станом на 05 жовтня 2009 року, та на погашення якої не вистачило коштів після реалізації 11 вересня 2014 року предмету іпотеки.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог в даній справі подав заяву про застосування строків позовної давності , яку виклав в запереченнях на позов а.с. 65-66.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених вимог про стягнення пені, виходив з того, що позивачем не було подано належного розрахунку заборгованості з врахуванням двох рішень судів та заяви про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може, оскільки відсутність розрахунку, щодо пені, не є перешкодою, для вирішення заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено під час розгляду справи про стягнення заборгованості апеляційним судом в рішенні від 30 вересня 2014 року відповідно до п. 7.8. кредитного договору сторони домовились відповідно до положень ст. 259 ЦК України про збільшення строку позовної давності до 3-х років для всіх грошових зобов'язань.

З позовом, який є предметом даного судового розгляду позивач звернувся 16 червня 2016 року.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення пені, яка нараховувалась банком до 05 жовтня 2009 року заявлені з порушенням строку позовної давності, що є підставою відповідно до ст.267 ЦК України для відмови в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою» гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Оскільки вищезазначені судові рішення є невиконаними, то позивач має право вимагати від позичальника сплатити кошти, які передбачені в статті 625 ЦК України.

Так, районний суд відмовляючи в позові в частині стягнення, відсотків та інфляційних втрат вважав, що оскільки банк не надав доказів на підтвердження своїх доводів, не надав належно оформленого розрахунку боргу, встановити правильність нарахування відсотків та інших платежів неможливо, зазначене є підставою для відмови у позові в цій частині.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції 2004 року, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Державний ощадний банк України» надав розрахунок заборгованості, у тому числі , стягнення 3% річних та інфляційних втрат (а.с. 5-7).

Районний суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, послався на те, що наданий позивачем розрахунок про стягнення вказаних сум не підтверджує розміру та періоду за який мають бути стягнуті кошти з огляду на наявність двох судових рішень, предметом розгляду яких було стягнення відсотків за користування кредитними коштами.

Однак районним судом помилково було ототожнено поняття процентів за користування кредитом (які були предметом розгляду та стягнуті в інших справах за певні періоди) та «трьох процентів річних і інфляційних нарахувань».

Як убачається з матеріалів справи, що вимог про 3% річних, так і інфляційні нарахування не входили до суми позовних вимог банку у справах про звернення стягнення на предмет іпотеки та про стягнення заборгованості, на які суд посилається в оскаржуваному рішенні.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України у редакції 2004 року).

Із урахуванням наведеного суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.

Так, з розрахунку позивача, долученого до позовної заяви вбачається, що останній просив стягнути суми, передбачені ст. 625 ЦК України за період з 31 січня 2013 року до 30 січня 2016 року.

Разом з тим з позовною заявою до суду позивач звернувся 16 червня 2016 року,з огляду на трирічний строк позовної давності, передбачений законом та договром, та заяву відповідача про застосування позовної давності, задоволені можуть бути лише вимоги за період з 16 червня 2013 року до 30 січня 2016 року (межі заявлених позовних вимог)

З урахуванням того, що рішенням суду від 13 липня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості по тілу кредиту 2 487 999, 13 грн., а рішенням апеляційного суду від 30 вересня 2014 року з урахуванням застосування судом строку позовної давності та часткового погашення боргу 11 вересня 2014 року за рахунок предмету іпотеки в сумі 1631 636 грн. 37 коп., було стягнуто борг по тілу кредиту 285 087грн. , апеляційний суд приходить до висновку, що інфляційні втрати та 3% річних за період з 16 червня 2013 року (трирічний строк, що передує зверненню до суду) до 10 вересня 2014 року необіхідно вираховувати з суми кредиту1916 723 грн. 37 коп. ( 1631 636.37 + 285087 грн) індекс інфляції за цей період становить 1,132, таким чином інфляційне збільшення 253 835 грн. 47 коп.

3% річних за цей період за неповернення тіла кредиту становить 71 207 грн. 59 коп.

В подальшому після часткового погашення боргу по тілу кредиту в сумі 1631636.37 за рахунок предмету іпотеки з 11 вересня 2014 року по 30 січня 2016 року (межі заявленого позову) інфяційні втрати необхідно розраховувати з суми непогашеного кредиту, визначеної рішенням апеляційного суду від 30 вересня 2014 року 285 087 грн. індекс інфляції за цей період становить 1.599, інфляційне збільшення - 170 824 грн. 84 коп., а 3% річних за цей період становить 11 878 грн 01 коп.

За невиконання грошового зобов'язання по сплаті відсотків, апеляційний суд вважає, що ці зобов'язання не були виконані відповідачем лише до 11 вересня 2014 року, коли за рахунок предмету іпотеки борг по відсоткам в сумі 749 263 грн. 63 коп. був повністю погашений.

Тобто, інфляційні втрати та 3% річних з відповідача можуть бути стягнуті за непогашення відсотків лише за період з 16 червня 2013 року (дата обчислена з урахуванням подачі даного позову 16 червня 2016 року з урахуванням трирічного строку) до 10 вересня 2014 року (дата зарахування коштів на погашення відсотків) індекс інфляції за цей період становить 1,132, інфляційне збільшення за цей період складає 99 226 грн. 46 коп., а 3% річних 27897 грн. 24 коп.

Порахувавши суму інфляційного збільшення та 3% річних, через невиконання боржником грошового зобов'язання по тілу кредиту та відсоткам, апеляційний суд встановив, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто інфляційні втрати в сумі 523 886 грн. 77 коп. ( 170824.84 +253835.47+99226.46) та 3 % річних -110982 грн.84 коп. ( 11878.01+7120.59+27897.24)

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, вимоги ст. 376 ЦПК України, допущені порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення районного суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог в вищезазначених сумах.

В іншій частині заявлених вимог, апеляційний суд відмовляє через пропуск позивачем строку позовної давності.

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює також розхподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача суми 1938076грн. 67 коп., а суд задовольнив лише позов на суму 634869 грн.61 коп., що становить 33 %, з відповідача на користь позивача за подачу позовної заяви необхідно стягнути судовий збір в сумі 9593 грн. 48 коп.(33 % від суми 29071грн.15 коп.), а за подачу апеляційної скарги 10552грн.82 коп.(33% від суми 31978 грн. 27 коп.), а всього 20 146 грн. 30 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року в частині вирішення вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою м. Київ 01004, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" (, МФО 322669, адреса м. Київ, вул. Володимирська,27) інфляційні втрати та 3% річних за порушення грошового зобов'язання за період з 16 червня 2013 року до 30 січня 2016 року в сумі 634 869 грн. 61 коп., з яких інфляційні втрати складають 523 886 грн. 77 коп., а 3% річних 110 982 грн. 84 коп. В іншій частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відмовити.

В задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 137 678 грн. 78 коп., яка нараховувалась станом на 05 жовтня 2009 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Державний ощадний банк" судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 20 146 грн. 30 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Музичко С.Г.

Рубан

С.М.