Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 644/4885/16-ц

провадження № 61-35672св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року у складі судді Бугери О. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н. О., про визнання договору позики частково недійсним, визнання договору таким, що виконаний належним чином і у повному обсязі, розірвання договору іпотеки, скасування заборони на майно і виключення його з Державного реєстру обтяжень, витребування правовстановлюючих документів з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 28 жовтня 2015 року між ними і ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого вони отримали у строкове платне користування кошти у розмірі 98 298,00 грн з кінцевим строком повернення позики не пізніше 28 жовтня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, цього ж дня, 28 жовтня 2015 року вони уклали із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Четвертою харківською державною нотаріальною конторою 05 листопада 2002 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-4199.

Після укладання вказаних договорів, вони почали виконувати умови договору з повернення суми позики і сплати процентів у розмірі, встановленому пунктом 4 договору позики, а саме у розмірі 3 % на місяць від суми позики. Вони протягом трьох місяців сплачували позикодавцеві по 129,00 дол. США, а саме: 28 листопада 2015 року, 28 грудня 2015 року, 28 січня 2016 року. При цьому гроші передавали ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі доручення.

У лютому 2016 року вони почали вимагати від ОСОБА_3 прийняття повного виконання зобов'язання за договором позики і повернення правовстановлюючих документів на квартиру, які були передані йому відповідно до умов договору іпотеки, однак позикодавець від прийняття виконання зобов'язання у запропонованому ними розмірі відмовився, оскільки вважав, що вони повинні сплатити 14 000,00 дол. США, хоча сума позики згідно з договором склала всього 4 300,00 дол. США.

Вважаючи такі дій ОСОБА_3 протиправними, вони звернулись до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, 22 лютого 2016 року вони звернулися до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу із заявою про прийняття на депозит грошових коштів на виконання обов'язку перед кредитором і іпотекодержателем.

01 березня 2016 року вони для повного погашення боргу за договором позики від 28 жовтня 2015 року внесли на депозитний рахунок нотаріуса кошти у розмірі 98 298,00 грн.

Вказані обставини свідчать про наявність прострочення зі сторони кредитора, який відмовився прийняти належне виконання боржниками зобов'язання за договором позики. Отже, він не має права на отримання штрафних санкцій за несвоєчасне виконання цього зобов'язання.

Також вважали, що ОСОБА_3 не мав права надавати позику на платній основі, про що зазначено у пунктах 4, 4.1, 4.2, 7, 11, 12, 16 договору позики від 28 жовтня 2015 року, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

На підставі вказаного, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд:

- визнати прострочення кредитора ОСОБА_3 за договором позики від 28 жовтня 2015 року, укладеного між сторонами у простій письмовій формі;

- визнати договір позики, укладений 28 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як позичальниками, таким, що виконаний позичальниками належним чином і у повному обсязі;

- визнати недійсними пункти 4, 4.1, 4.2, 7, 11, 12, 16 договору позики від 28 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони;

- розірвати договір іпотеки, що укладений 28 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Мз іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстраційним номером 4534, у зв'язку із повним і належним виконанням боргового зобов'язання;

- скасувати заборону, накладену на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,2 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м, на підставі договору іпотеки від 28 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони, та виключити вказане майно з Державного реєстру обтяжень;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 правовстановлюючі документи - договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Четвертої харківської державної нотаріальної контори 05 листопада 2002 року за реєстраційним номером 2-4199.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано договір позики від 28 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у простій письмовій формі, - таким, що припинений, у зв'язку з його виконанням ОСОБА_2, ОСОБА_1

Визнано недійсними пункти 4, 4.1, 4.2, 7, 11, 12, 16 договору позики від 28 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_1

Визнано договір іпотеки від 28 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_1, та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О. за реєстраційним номером 4534, припиненим, у зв'язку із повним та належним виконанням боргового зобов'язання.

Скасовано заборону, накладену на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,2 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м, на підставі договору іпотеки від 28 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_1, та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстраційним номером 4534, та виключити вказане майно із Державного реєстру обтяжень.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 правовстановлюючі документи - договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Четвертої харківської державної нотаріальної контори 05 листопада 2002 року за реєстраційним номером 2-4199.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 судові витрати пропорційно від задоволених вимог у розмірі 2 756,05 грн у рівних частках, тобто по 1 378,02 грн на користь кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі свої зобов'язання за договором позики від 28 жовтня 2015 року виконали у повному обсязі, що свідчить про припинення договору позики та похідного від нього договору іпотеки. Оскільки кошти у позику позивачам були надані на споживчі цілі, то відповідач згідно з положеннями Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не мав права надавати ці кошти на умовах платності. Отже, суд визнав недійсними пункти 4, 4.1, 4.2, 7, 11, 12, 16 договору позики від 28 жовтня 2015 року, якими встановлена плата за користування позикою. Допущене кредитором прострочення прийняття від позичальників належного виконання зобов'язання за договором позики позбавляє його права на отримання процентів за користування позикою, неустойки та інших штрафних санкцій.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання недійсними пунктів 4, 4.1, 4.2, 7, 11, 16 договору позики від 28 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_1, скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами після укладення договору позики, регулюються положеннями Глави 71 ЦК України, а положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на ці правовідносини не поширюються. Отже, підстав для визнання пунктів 4, 4.1, 4.2, 7, 11, 16 договору позики від 28 жовтня 2015 року недійсними немає. Разом з тим, встановивши, що положення пункту 12 договору щодо позики від 28 жовтня 2015 року, яким визначено підстави, розмір і порядок розрахунку збитків, суперечать вимогам частин першої-третьої статті 623 ЦК України, суд на підставі статей 203, 215 ЦК України визнав цей пункт недійсним. Основне зобов'язання було виконано позичальниками у порядку, встановленому статтею 537 ЦК України, шляхом внесення належних з них кредиторові грошей у депозит нотаріуса, внаслідок прострочення кредитора.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимога позивачів про визнання договору позики таким, що виконаний позичальниками належним чином і у повному обсязі, є безпідставною, оскільки вони не сплатили проценти за користування позикою у розмірі, визначеному у пункті 4 договору позики від 28 жовтня 2015 року, укладеного сторонами. Сторони договору, керуючись принципом свободи договору, закріпленим у статті 627 ЦК України, виклали умови договору на свій розсуд, зокрема, положення пункту 12 договору позики від 28 жовтня 2015 року, визначивши підстави, розмір і порядок розрахунку збитків на власний розсуд, як це передбачено у частині третій статті 6 ЦК України. Крім того, позивачами не надано належних і допустимих доказів того, що він ухилявся від прийняття запропонованого боржниками виконання зобов'язання, оскільки він вимагав від них належного виконання цього зобов'язання, відповідно до умов договору позики від 28 жовтня 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом установлено, що 28 жовтня 2015 року між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір позики, за умовами якого останні отримали від ОСОБА_7 кошти у розмірі 98 298,00 грн зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 28 жовтня 2016 року.

Згідно з пунктом 4 цього договору позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики по одній з фіксованих процентних ставок, вказаних у цьому пункті один раз на місяць на суму позики. Розмір і порядок одержання процентів, встановлюються договором. Проценти сплачуються позикодавцю один раз на місяць у готівковій формі до фактичної дати повернення позики по одній з фіксованих процентних ставок (з розрахунку):

а) 1,5 % у календарний день, за період, за який проценти не були сплачені достроково;

б) 3 % на місяць, якщо проценти сплачуються достроково (наперед).

З метою забезпечення виконання позичальниками зобов'язань за договором позики, 28 жовтня 2015 року між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку ОСОБА_7 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Четвертою харківською державною нотаріальною конторою 05 листопада 2002 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-4199.

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінди Н. О. із заявою про прийняття на депозит нотаріуса грошових коштів, як виконання обов'язку перед кредитором. Листом від 22 лютого 2016 року приватний нотаріус роз'яснила ОСОБА_2 порядок внесення суми на депозит нотаріуса.

01 березня 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Лавінді Н.О. заяву про внесення на депозит грошових коштів у розмірі 98 298,00 грн відповідно до договору позики від 28 жовтня 2015 року для передачі цих коштів ОСОБА_3, оскільки останній ухиляється від прийняття виконання, за адресою вказаною у договорі не проживає, місце свого фактичного проживання не повідомив.

Факт внесення коштів у розмірі 98 298,00 грн на депозитний рахунок підтверджується квитанцією нотаріуса від 01 березня 2016 року № 1.

Цього ж дня, 01 березня 2016 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н. О. повідомила ОСОБА_3 про отримання на депозитний рахунок суми позики та роз'яснено право отримати відповідні кошти.

23 березня 2016 року ОСОБА_3 отримав кошти, внесені на депозит нотаріуса.

Вважаючи, що позичальники свої зобов'язання з повернення позики та процентів за користування позикою за договором позики від 28 жовтня 2015 року виконали належним чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про визнання договору таким, що виконаний належним чином і у повному обсязі.

Так, судом установлено, що позивачі на виконання умов договору позики від 28 жовтня 2015 року щодо повернення суми позики та сплати процентів за користування позикою у розмірі 3 % на місяць від суми позики, сплачували по 129,00 дол. США протягом трьох місяців: 28 листопада 2015 року, 28 грудня 2015 року, 28 січня 2016 року. Вказані кошти передавали ОСОБА_5, який, за його твердженням, діяв від імені ОСОБА_3 на підставі доручення.

Бажаючи пересвідчитися, що кредитор приймає виконання зобов'язання за договором позики від 28 жовтня 2015 року, позичальники звернулися до нього з вимогою про надання підтвердження отримання ним коштів, сплачених на виконання умов договору позики, однак, ця вимога була залишена без відповіді. Крім того, ОСОБА_5 надати довіреність на підтвердження своїх повноважень щодо отримання виконання зобов'язання за договором позики відмовився. За місцем проживання, зазначеним ОСОБА_3 у договорі позики від 28 жовтня 2016 року, він був відсутнім.

Вказані обставини, які підтверджені належними і допустимими доказами, об'єктивно унеможливили належне виконання позичальниками свого обов'язку щодо повернення позики і сплати процентів за її користування та стали підставою для внесення ними усієї суми отриманої позики у розмірі 98 298,00 грн на депозитний рахунок приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінди Н. О. для виплати ОСОБА_3

У порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року відповідач не надав суду доказів того, що він повідомляв ОСОБА_1 і ОСОБА_2 своє місце проживання або перебування, за яким він може прийняти виконання зобов'язання, або інший можливий спосіб виконання позивачами своїх зобов'язань за договором позики від 28 жовтня 2016 року, зокрема, вказати реквізити банківського рахунку, відкритого на його ім'я; повідомив про наявність особи, уповноваженої ним на отримання відповідних платежів від позивачів, надавши належним чином оформлене підтвердження повноважень цієї особи тощо).

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання.

Статтею 537 ЦК України встановлено, що боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі:

1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання;

2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Відповідно до статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

У частинах першій, четвертій статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що сума позики за договором від 28 жовтня 2016 року позичальниками була повернута ОСОБА_3 належним чином, у порядку встановленому статтею 537 ЦК України, оскільки мало місце прострочення кредитора, який ухилився від прийняття належного виконання зобов'язання боржниками, отже останній не має права на отримання процентів за користування позикою, штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, відшкодування збитків і стягнення пені.

На підставі вказаного, суди з урахуванням положень частини першої статті 599 ЦК України дійшли правильного висновку про припинення зобов'язання за договором позики від 28 жовтня 2016 року, у зв'язку з його виконанням належним чином.

Встановивши, що основне зобов'язання за договором позики від 28 жовтня 2016 року припинено, суди відповідно до положень статті 3 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 575, пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України обґрунтовано визнали припиненим договір іпотеки, укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позики.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для визнання недійсним пункту 12 договору позики від 28 жовтня 2015 року.

Так, у вказаному пункті передбачено, що розмір збитків у разі порушення позичальником умов договору не доказуються, а становлять 50 % від суми позики. Збитки позичальник повинен сплатити в одноденний строк з моменту порушення умов договору.

Згідно з частинами першою-третьою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, є загальною мірою цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: 1) протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; 2) шкідливий результат такої поведінки (збитки); 3) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; 4) вина правопорушника.

При цьому саме на кредитора покладається обов'язок доведення факту порушення боржником зобов'язання, наявності причинно-наслідкового зв'язку між порушенням і завданою шкодою та розміру збитків, завданих таким порушенням.

З урахуванням вказаного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що положення пункту 12 договору позики від 28 жовтня 2015 року суперечать вимогам статті 623 ЦК України, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього пункту недійсним.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають, оскільки фактично стосуються переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року в нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк