22-ц/804/343/18
264/2548/16-ц

Головуючий у 1-й інстанції Матвєєва Ю.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2018 року, ухваленого у складі судді Матвєєвої Ю.О.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про обчислення суми кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на наступне. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21.11.2016р. задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і стягнуто з позивача ОСОБА_2 кредитну заборгованість в сумі 47485,53грн., до складу якої увійшли пеня з комісією - 1645,37грн., а штрафи в фіксованій частині - 500грн. і в процентній складовій - 2374,28грн. були судом виключені з посиланням на дію мораторію на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості згідно із ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII. Врахувавши те, що вона в добровільному порядку оплатила 16000грн., які повинні бути зараховані в рахунок оплати тіла кредиту, просила зобовязати банк надати розрахунок кредитної заборгованості з урахуванням вимог закону та встановити порядок погашення залишку кредитної заборгованості за кредитним договором згідно із вимогами законодавства, яким обґрунтовано позов.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 704,80грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21.11.2016р. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 11.02.2010р. в розмірі 47485,53грн. Вирішено питання з розподілом судових витрат (а.с. 47-49).

Ухвалою того ж суду від 31.01.2017р. у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено (а.с. 50-51).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спір про обчислення суми кредитної заборгованості в контексті вимог позивачки не є належним способом захисту її прав та не повинен розглядатись окремо від основного позову про стягнення заборгованості. Незгода позивачки з присудженою за судовим рішенням від 21.11.2016р. сумою кредитного боргу є підставою для оскарження вказаного рішення у встановленому законом порядку.

З такими висновками суду не можна не погодитись, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Приблизний перелік способів захисту цивільних прав наведено в ст. 16 ЦК України.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

До способів захисту цивільних прав та інтересів належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. ст. 11, 15, 16 Цивільного кодексу України).

Зазначений перелік способу захисту не є вичерпним, а тому суд може застосувати інші способи захисту. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який належить від виду правопорушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобовязальних правовідносин. Тобто, потерпіла сторона не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Зміст зазначених і інших способів захисту та порядок їх застосування конкретизується в нормах діючого законодавства, а також у договірних угодах.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру з метою поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

З цією метою суд відповідно до ст. 264-265 ЦПК України повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини сторін у даній справі виникли внаслідок незгоди позивача із нарахованою банком сумою пеня з комісією - 1645,37грн. у складі кредитної заборгованості, що була стягнута за судовим рішенням від 21.11.2016р. по іншій справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, де правовідносини випливають з кредитного договору б/н від 11.02.2010р.

В даній же справі позивач ОСОБА_2 просила встановити порядок погашення заборгованості із зарахуванням сплачених нею добровільно 16000грн. в рахунок погашення тіла кредиту, безвідносно до діючих в кредитному договорі умов про сплату процентів за користування кредитним ресурсом, комісії банку згідно із п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, як то за цитовано в тексті заочного рішення від 21.11.2016р. (а.с. 47зв.), а також безвідносно до умов про узгоджену між сторонами черговість погашення платежів.

Підставою для звернення ОСОБА_2 до суду є присудження вказаних штрафних санкцій (пені) за цим судовим рішенням від 21.11.2016р. всупереч: Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"" № 405/2014 від 14квітня 2014 року, Указу Президента України про завершення антитерористичної операції і трансформації її в операцію Об'єднаних сил, ст.ст. 1, 2, 9, 14 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» 1669-VII, зокрема, щодо мораторію на нарахування штрафів і пені на основну суму заборгованості за кредитними договорами, Розпорядженню Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. № 1275-Р, ст. 14-1, п. 2 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", листу Національного Банку України від 05.11.2014р. № 18-112/64483.

Посилаючись на наведені норми позивач просила зобовязати банк надати розрахунок кредитної заборгованості з урахуванням вимог Закону № 1669-VII, що передбачають мораторій на нарахування пені і штрафів, та встановити порядок погашення залишку кредитної заборгованості за кредитним договором згідно із вимогами законодавства, яким обґрунтовано позов.

По-перше, в позовній заяві і апеляційній скарзі позивач просила зобовязати відповідача надати розрахунок кредитної заборгованості за кредитним договором б/н від 11.02.2010р. у відповідності з чинним законодавством, зокрема з виключенням заборонених Законом № 1669-VII штрафів і пені.

Проте, в ході розгляду справи судом першої інстанції не здобуто доказів звернення позичальника до кредитора з приводу надання такої довідки і не вбачається відмови у її видачі, через що немає підстав для тверджень про порушення прав позивача в частині її права на інформацію і покладення, в такому випадку, в судовому порядку на відповідача обов'язку із надання довідки певного змісту, якого вимагає позивач.

По-друге, в апеляційній скарзі позивач вказує, що судом поза увагою залишений факт добровільної сплати 16000грн., що мали бути зараховані в оплату основного боргу за кредитним договором, через що вона не має заборгованості і нічого не винна кредитору. Саме факт відсутності заборгованості вона просила встановити даним рішенням, визначивши остаточний взаєморозрахунок.

Проте, колегія суддів, схвалюючи висновки суду про обрання позивачем неналежного способу захисту, що відповідав би характеру заявленого порушення, не може погодитись із наведеними доводами в апеляційній скарзі, оскільки це призведе по суті до правової ревізії ухваленого чинного рішення від 21.11.2016р., предметом якого була безпосередньо перевірка наявності/відсутності заборгованості у ОСОБА_2 по кредитному договору б/н від 11.02.2010р., її обсягу, правових і договірних підстав для її стягнення.

Як зазначає ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, незаконне стягнення судом в рішенні від 21.11.2016р. пені, незаконно нарахованої банком, зачіпає її майнові права, на захист яких вона звернулась із даним позовом.

По суті такі доводи, що продубльовані і в позовній заяві, зводяться до незгоди з рішенням по іншій справі про стягнення в певній сумі кредитної заборгованості.

Цивільно-процесуальним законом визначена струнка система процедури ухвалення судового рішення і його двох ланкова, принаймні, система оскарження в порядку апеляції і касації.

Відомості про оскарження згідно із ч. 4 ст. 287 ЦПК України судового рішення після постановлення судом ухвали про залишення без задоволення заяви ОСОБА_2 про скасування заочного рішення від 21.11.2016р. відсутні.

Тому ОСОБА_2 не вичерпала передбачені процесуальним законом можливості щодо оскарження судового рішення, яким присуджено до сплати пені по кредитній заборгованості.

Як правильно визначився суд першої інстанції, позичальник вправі заперечувати проти нарахування штрафів і пені, з огляду на положення Закону № 1669-VII, безпосередньо в межах справи про стягнення кредитної заборгованості, і саме в такій справі мають бути застосовані міри правового захисту на національному рівні, на що звертає увагу ЄСПЧ в рішенні «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54).

Саме при розгляді іншої справи щодо стягнення кредитної заборгованості суд може зобовязати кредитора припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК України.

Відтак, доводи апеляційної скарги про наявну у позивача альтернативу оспорювання заборгованості або в межах оскарження судового рішення від 21.11.2016р., або в межах даної цивільної справи про встановлення порядку погашення такої заборгованості - є юридично неслушними і такими, що суперечать задекларованим ЄСПЛ принципам правової визначеності.

Звернення позивача до суду із даним позовом при невикористанні всіх передбачених процесуальним законом способів оскарження рішення про стягнення кредитної заборгованості, є подвійним, дублюючим способом судового захисту, де паралельно різними судами в різних справах вирішується питання законності нарахованих пені і штрафів.

Також в апеляційній скарзі, прагнучи анулювання стягнутих штрафних санкцій у вигляді пені з комісією зі складу присудженого боргу в іншій справі в загальній сумі 47485,53грн., позивач висловлює необхідність застосування в даній справі положень ст. 373 ЦПК України (в ред. 2004р.) щодо зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення по іншій справі, що суд мав вжити, але не вжив.

З такими доводи погодитись не можна, оскільки процесуальним законом визначена можливість корегування присудженої суми в іншій справі шляхом оскарження судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також можливість саме в цій справі про стягнення кредитної заборгованості порушувати процедурне питання в порядку ст. 343 ЦПК України (нині ст. 435 ЦК) про зміну способу порядку виконання рішення, його відстрочку, розстрочення.

Доводи апеляційної скарги про можливість із застосуванням механізму за ст. 373 ЦПК України змінити по суті судове рішення від 21.11.2016р., ухвалене за позовом кредитора, є юридично неспроможними.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в: недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК); невиконанні чи неналежному виконанні умов зобовязання (ст. 610 ЦК).

В межах розгляду даної справи позивачем не надавались відомості про зміну, у звязку з прийняттям Закону № 1669-VII, за обопільною згодою кредитора (ПАТ КБ «ПриватБанк») і боржника (ОСОБА_2В.) в позасудовому порядку узгодженої при укладенні кредитного договору 11.02.2010р. черговості (порядку) виконання грошових зобовязань, що з моменту його укладення набули юридично обов'язкового значення.

Із врахуванням положень ст. 3 ЦК України, якими задекларовано, як одну з засад цивільного законодавства, свободу договору, беручи до уваги відсутність відомостей про визнання недійсними, незаконними окремих частин кредитного договору щодо штрафних санкцій, апеляційний суд не вбачає підстав для втручання у втілений у кредитний договір результат домовленостей між сторонами, до чого вірно не вдався і суд першої інстанції. Тому відсутні підстави для зобовязання відповідача змінити черговість погашення боргу та зобовязання зарахувати сплачені кошти в рахунок погашення тіла кредиту без врахування інших, передбачених не оспореним договором, платежів.

Тож, суд дійшов вірного висновку, що порядок обчислення кредитної заборгованості, з виключенням з нього можливості нарахування однією зі сторін договору штрафів, пені, встановлення на подальше порядку погашення залишку кредитної заборгованості, що як з'ясовано, в позасудовому порядку сторонами не було узгоджено, не є належним способом захисту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, зміст позовних вимог, відповідні їм правовідносини та характер зазначеного нею порушення її прав. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, та дійшов обгрунтованого висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту характеру порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.п. «а», «б», «в», «г» п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2018 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді С.А.Зайцева

ОСОБА_3