Провадження № 22-ц/790/659/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Хорошевського О.М., Кружиліної О.А.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року у справі № 613/930/13-ц (суддя Мороз О.І.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відшкодування моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Близнюківського нотаріального округу Яременко Г.В., про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відшкодування моральної шкоди, який неодноразово уточнював під час судового розгляду справи та остаточно просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року у сумі 40000 грн. 00 коп.; суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої заборгованості з 01 січня 2013 року по 02 березня 2016 року (включно) - 3803 грн. 84 коп.; суму боргу з урахуванням пені від простроченої заборгованості з 01 січня 2013 року по 02 березня 2016 року (включно) - 37029 грн. 05. коп.; суму боргу з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості з 01 січня 2013 року по 02 березня 2016 року (включно) - 31436 грн. 84 коп.; 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 3211 грн. 60 коп. на відшкодування витрат на правову допомогу; 629 грн. 40 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, а всього 126110 грн. 73 коп.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 04 січня 2011 року він уклав із ОСОБА_1 договір позики, відповідно до умов якого передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40000 грн. з умовою їх повернення до 01 січня 2013 року. По закінченню цього строку борг не повернуто.

Договір складено у двох примірниках з яких один залишився у приватного нотаріуса.

Заборгованість за договором складає суму яку він заявив до стягнення.

Також просить стягнути моральну шкоду у зазначеному вище розмірі, обґрунтовуючи вимогу тим, що тривалий час не мав можливості користуватися на потреби сім'ї коштами які мав повернути ОСОБА_1 і це викликало душевні страждання, дискомфорт, порушення нормальних життєвих зв'язків. Він є платником єдиного податку і займається сільськогосподарською діяльністю для чого також були потрібні кошти. Недостатність грошових коштів змусила його та сім'ю неодноразово користуватися коштами із кредитних карток та погашати виниклу заборгованість перед банком.

Крім того просить стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 в якому просить договір позики, укладений між ним та ОСОБА_2 04 січня 2011 року визнати недійсним, та відповідно до ч.2 ст. 236 ЦК України реституцію не запроваджувати.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що зазначений договір позики був укладений під впливом обману відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін. Зазначає що з ОСОБА_2 вони домовилися, що після укладення договору позики ОСОБА_2 передасть йому 40000 грн., а він у свою чергу передасть йому у користування на невизначений термін належну йому земельну ділянку на території Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області.

Кошти були потрібні для оплати робіт по газифікації житлового будинку. Як було домовлено, у триденний строк після укладення договору позики, ОСОБА_2 йому кошти не передав, пояснивши це тим, що така угода не може гарантувати його право користування земельною ділянкою. Вважає, що умисними діями ОСОБА_2 ввів його в оману щодо обставин які мають істотне значення.

Посилаючись на ст.ст. 640, 1046 ЦК України, зазначає, що договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей. Обіцянка надати позику в майбутньому, момент підписання договору або вказівка в договорі на строк, протягом якого відбудеться передача позики, не мають юридичного значення. Тільки після передачі грошей позичальник має повернути ці кошти.

Вважає, що жодним письмовим доказом (розписка про одержання грошей, повідомлення по переведення коштів через установи банку тощо), ОСОБА_2 не довів що він дійсно передав йому 40000 грн. Крім того зустрічна позовна заява містить посилання на ст.ст. 203, 230, ч. 2 ст. 236, ч.3 ст. 258 ЦК України, яку виключено на підставі Закону № 4176-VI від 20 грудня 2011 року.

Ухвалою суду від 29 квітня 2014 року позови об'єднані в одне провадження. Цією ж ухвалою до участі у справі як третя особа залучено приватного нотаріуса Близнюківського нотаріального округу Яременко Г.В.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 04 січня 2011 року, відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року у сумі 40000 грн. 00 коп.; суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої заборгованості з 01 січня 2013 року по 02 березня 2016 року (включно) - 3803 грн. 84 коп.; суму боргу з урахуванням пені від простроченої заборгованості з 01 січня 2013 року по 02 березня 2016 року (включно) - 37029 грн. 05 коп.; суму боргу з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості з 01 січня 2013 року по 02 березня 2016 року (включно) - 31436 грн. 84 коп.; 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 3211 грн. 60 коп. на відшкодування витрат на правову допомогу; 629 грн. 40 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, а всього 121110 грн. 73 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 04 січня 2011 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення з нього пені, суму боргу з урахуванням індексу інфляції та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що між сторонами було укладено безпроцентну позику, яка не передбачає сплату неустойки за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Вимога про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості подана з порушенням норм процесуального закону. Вказані в обгрунтування позовних вимог обставини не підтверджують заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав заперечення, у яких просить рішення суду залишити без змін. Вважає, що мотиви та підстави зазначені в апеляційній скарзі є безпідставними та необгрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи.

Вислухавши суддю доповідача, з'ясувавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року зміні.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики (надалі - Договір позики) за яким ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40000 грн. Вказана сума мала бути повернена ОСОБА_2 до 01 січня 2013 року або раніше в смт. Близнюки Харківської області (п.п. 1-4 договору). Договір укладено в службовому приміщенні приватного нотаріуса Близнюківського нотаріального округу Яременко Г.В. та посвідчено нею.

Із змісту договору позики вбачається, що сторони договору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміли значення своїх дій, були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, володіли українською мовою. Особи сторін були встановлені, дієздатність перевірена. Договір зареєстровано у реєстрі за №10.

З п. 7 договору позики вбачається, що зміст ст. ст. 1046, 1047 ЦК України сторонам відомі.

Як встановив суд, договір було укладено на прохання ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що його сім'я потребувала коштів.

Вище вказані обставини сторонами та третьою особою не заперечуються.

Згідно дослідженого судом розрахунку, здійсненого позивачем ОСОБА_2, у зв'язку з непогашенням ОСОБА_1 свого боргу в розмірі 40000 грн., останньому за період з 01 січня 2013 року по 02 березня 2016 року нараховано 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 3803 грн. 84 коп.; пеня від простроченої заборгованості у розмірі 37029 грн. 05 коп. та інфляційні втрати від простроченої заборгованості у розмірі 31436 грн. 84 коп..

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач свої зобов'язання по поверненню позики належним чином не виконав, станом на дату розгляду справи борг не погашено, з огляду на що грошові кошти в розмірі 40000 грн., передача яких в позику підтверджуються договором позики, підлягають стягненню з ОСОБА_1 в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з ОСОБА_1 основний борг в розмірі 40000 грн., суд першої інстанції посилався на те, що належних і допустимих доказів на підтвердження повернення позикових коштів повністю або частково відповідачем не надано, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідач ОСОБА_1 рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року не оскаржує, а тому, з урахуванням положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 основного боргу в розмірі 40000грн., так як він відповідає обставинам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Апеляційний суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Стаття 545 ЦК України встановила, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір позики укладений між сторонами 04 січня 2011 року підтверджує факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 40000 грн.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі - до 01 січня 2013 року, відповідачем не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, оскільки факт невиконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань позичальника достовірно встановлений, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині та правильно стягнув вказану суму основного боргу в розмірі 40000 грн. з відповідача.

Звертаючись до суду з позовом, який уточнював під час судового розгляду справи, ОСОБА_2 також заявляв вимоги про стягнення з ОСОБА_1 пені в розмірі 37029 грн. 05 коп., трьох відсотків річних в розмірі 3803 грн. 84 коп., інфляційних втрат в розмірі 31436 грн. 84 коп., нарахованих на суму боргу в порядку ст. 625 ЦК України, зазначаючи, що прострочення виконання відповідачем свого фінансового зобов'язання по поверненню коштів є підставою для нарахування і стягнення даних сум.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що що відповідач неналежно виконував свої зобов'язання, а тому позивач має право на стягнення неустойки та нарахувань, здійснених за правилом ст. 625 ЦК України, в розмірах, що наведені у розрахунках позивача.

Проте, апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодить не може, оскільки він не відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. (стаття 610 ЦК України).

За правилом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_1 прострочив виконання своїх зобов'язань перед ОСОБА_2, в строк до 01 січня 2013 року грошові кошти за договором позики в розмірі 40000 грн. йому не повернув, а тому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 в частині стягнення трьох відсотків річних у сумі 3803 грн. 84 коп. не оскаржує.

Апеляційний суд погоджується з розрахунком суми інфляційний втрат який був здійснений ОСОБА_2 з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ N 62-97р від 03 квітня 1997 року. При здійсненні розрахунку позивачем були використані індекси інфляції розраховані Міністерством статистики України. Розмір розрахунку під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 не оскаржувався.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, зі змісту договору позики вбачається, що сторонами не було передбачено сплату штрафних санкцій, зокрема нарахування і стягнення неустойки, за порушення позичальником обов'язку по поверненню коштів за договором позики.

Суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув, зміст договору позики від 04 січня 2011 року належним чином не дослідив та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 37029 грн. 05 коп.

При цьому помилковим є посилання в рішенні суду на положення ст. 1048 ЦК України в обґрунтування можливості обчислення розміру пені на рівні облікової ставки Національного банку України, так як у вказаній статі закріплено право позикодавця отримати проценти від суми позики, які за своєю правовою природою є платою за користування коштами, а не штрафними санкціями, до яких відноситься нарахування пені.

Оскільки погодженими між сторонами умовами, на яких були передані грошові кошти в позику, які визначені в договорі позики, не передбачалося стягнення пені, зазначена позивачем сума пені в розмірі 37029 грн. 05 коп. не підлягала стягненню з відповідача.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 моральної шкоди.

Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права при прийнятті уточненого позову щодо стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням інфляційних втрат, висновків суду першої інстанції не спростовують та є помилковими. Апелянтом не враховано, що при зверненні у листопаді 2013 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач обґрунтовував свої вимоги ст. ст. 16, 23, 526, 610, 625, 1046-1047, 1049 ЦК України.

За вищевикладених обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1, а тому рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року в частині стягнення пені та моральної шкоди необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені та моральної шкоди відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює новий розподіл судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь держави у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, то відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, , 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року змінити.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені та моральної шкоди відмовити.

Змінити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції з 1872 грн. до 366 гр. 63 коп.

В іншій частині рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді -

Повне судове рішення складено 12 лютого 2018 року.