Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 463/1698/13

провадження № 61-1844св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_6,

представник особи, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шумської Н. Л., Струс Л. Б., Кабаля І. І. від 25 червня 2015 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що з 2000 року вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_9 без шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 до дати його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначена квартира належала на праві власності ОСОБА_9

Не надаючи значення державній реєстрації шлюбу, позивачка та ОСОБА_9 його не реєстрували, але мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом планували видатки, проводили ремонт помешкання тощо. Вона, проживаючи у вказаній квартирі не встигла у ній зареєструватись, оскільки спочатку не звертала на це увагу, а в подальшому ОСОБА_9 раптово помер. Позивачка просить встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_9 без шлюбу з метою спадкування зазначеної квартири, оскільки інших спадкоємців у нього немає, а проживаючи разом однією сім'єю з ним без шлюбу впродовж останніх п'яти років вона належить до четвертої черги спадкоємців за законом.

Оскільки з моменту смерті і до моменту звернення позивача до суду з позовом тривав розгляд справи за її позовом про визнання права власності на вказане спадкове майно, то вважає, що строк для подання заяви про прийняття спадщини пропущено з поважних причин, що є підставою для продовження строку для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9

Посилаючись на викладене, позивачка просить встановити факт проживання однією сім'єю факт з ОСОБА_9 без шлюбу з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 та продовжити їй строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_9

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова у складі судді Леньо С. І. від 13 серпня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено - встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_9 протягом шести років з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1; визначено ОСОБА_2 додатковий строк в 6 (шість) місяців, з часу набрання рішенням суду законної сили, для подання нею заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Додатковим рішенням цього суду від 4 жовтня 2013 року доповнено рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2013 року - встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з ОСОБА_9 протягом шести років з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та додаткове рішення, суд першої інстанції, врахувавши свідчення свідка ОСОБА_10, виходив із того, що ОСОБА_4 визнала позов, інших спадкоємців у померлого ОСОБА_9 не було і рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2011 року, яке має преюдиційне значення в цій справі, не спростовано спільне проживання позивачки з ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2013 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6, рішення Залізничного районного суду від 25 листопада 2011року - скасовано в частині позову ОСОБА_2 та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні її позову до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки», про визнання права власності на спірну квартиру та виселення, зокрема, ОСОБА_6 При цьому, свідок ОСОБА_10 не проживав у будинку АДРЕСА_1.

Крім того, суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання ОСОБА_6 про долучення до справи акта Львівського комунального підприємства «Граніт» (далі - ЛКП «Граніт») від 4 червня 2015 року та допит свідка ОСОБА_11, оскільки ОСОБА_6 не було залучено до участі в справі, тому він не міг заявити такі клопотання на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

На підставі акту ЛКП «Граніт» від 4 червня 2015 року, підписаного майстрами ЛКП «Граніт» та посвідченого його директором, встановлено, що зі слів сусідів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав з ОСОБА_9 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 2000 року.

У липні 2015 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково відкрив апеляційне провадження, адже суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов'язки ОСОБА_6, який у спірній квартирі не був зареєстрований, не з'ясував усіх обставини справи, повторно оцінивши докази, надані до суду першої інстанції.

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що він звертався до суду з позовом щодо спірної квартири в іншій справі. Крім того, відповідачка в справі не проживає у м. Львові, тому заява подана з порушенням правил підсудності. До того ж, він ставить під сумнів свідчення свідка ОСОБА_10 У зв'язку з викладеним ОСОБА_6 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

2 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з пунктом 1 розділуVII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України)цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

ЦПК України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Цей порядок визначений у пункті 5 частини першої статті 256 ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Отже, факт саме проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 1264 ЦК України в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, оскільки факт проживання однією сім'єю ОСОБА_9 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 1 січня 2004 року, а ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, то суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела позовних вимог, заявлених у порядку статті 1264 ЦК України, про її проживання зі спадкодавцем до дня його смерті не менше п'яти років з дня набрання чинності цією нормою закону.

Отже, доводи касаційної скарги вказаного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції, яке просить скасувати ОСОБА_2, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк