Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 686/6901/15-ц

провадження № 61-6693 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача-Сокуренко Наталія Вікторівна,
відповідачі:-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду в складі судді Стефанишина С. Л. від 04 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області в складі колегії суддів: купальського А. В., Спірідонової Т. В., Фанди В. П., від 12 липня 2016 року.

Встановив:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що 30 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальник отримав від позивача в кредит 7 641,10 дол. США до 30 серпня 2012 року і зобов'язався належним чином сплатити кредит та кошти, передбачені умовами кредитного договору. З метою забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_7 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» того ж дня між банком та ОСОБА_8 укладено договір поруки.

Відповідачі належним чином не виконували своїх договірних зобов'язань, що призвело до виникнення кредитної заборгованості, та стало підставою для звернення банку до суду з цим позовом.

На підставі наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь кредитну заборгованість в загальному розмірі 17 533,59 дол. США, що на 30 вересня 2015 року еквівалентно 437 463,07 коп.

У червні 2015 року ОСОБА_8 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним договору поруки.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8 мотивувала тим, що вона є інвалідом другої групи з дитинства по зору та не усвідомлювала прав і обов'язків для сторін, які виникли на підставі підписаного нею договору поруки, крім того, вона підписала документ зміст якого їй не було роз'яснено і відповідний договір не відповідав її внутрішньому волевиявленню.

На підставі наведеного ОСОБА_8 просила суд визнати недійсним договір поруки, укладений 30 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2016 року первісні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано недійсним договір поруки від 30 серпня 2007 року № НМІВАК00050120, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 533,59 дол. США, що еквівалентно 437 463,07 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. В решті позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь Держави судовий збір у розмірі 121,80 грн.

Рішення суду першої інстанції про задоволення вимог зустрічного позову мотивоване тим, що при вирішенні спору судом було встановлено факт помилки (обману) ОСОБА_8 щодо обставин, що мають істотне значення при укладені договору поруки, порушення законних інтересів ОСОБА_8 внаслідок укладення цього договору. Тому суд першої інстанції дійшов висновків, що спірний договір поруки є недійсним відповідно до статей 203, 215, 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та, стягуючи нараховану банком заборгованість з позичальника ОСОБА_7, міськрайонний суд виходив з того, що банком доведено і позичальником не спростовано факт наявності між сторонами кредитних правовідносин, наявності непогашеного кредитного боргу, його розмір і складові, а також обґрунтованості вимог первісного позивача про необхідність стягнення заборгованості в судовому порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2016 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції правильне по суті, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням вимог процесуального і матеріального права.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині висновків про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісних позовних вимог до поручителя ОСОБА_8 і ухвалити у скасованій частині нове рішення суду про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_8, задоволення вимог первісного позову банку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з боржника за кредитом і поручителя.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо недійсності спірного договору поруки, оскільки такий договір містить усі істотні умови необхідні для його укладення, зміст умов договору є чітким та зрозумілим для сторін, договір підписано належними сторонами, правомочність та цивільна дієздатність сторін договору була підтверджена. Як наслідок, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що заборгованість за кредитом має бути стягнута в судовому порядку з обох відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання заперечення на касаційну скаргу.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

При вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій встановили, що 30 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № НМІВАК00050120. В той же день ОСОБА_7 отримав кредит у розмірі 7 641,10 дол. США на строк до 30 серпня 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом, встановлених у договорі.

Відповідач ОСОБА_8 є поручителем за виконання ОСОБА_7 зобов'язання за кредитним договором згідно договору поруки від 30 серпня 2007 року № НМІВАК00050120.

З висновку судово-медичної експертної комісії Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи від 16 лютого 2016 року № 7 вбачається, що ОСОБА_8 станом на 30 серпня 2007 року, маючи офтальмологічні захворювання, гостроту зору на правому оці 0,05, яка не корегувалася та сліпе ліве око, в зв'язку з чим вона визнана інвалідом дитинства по зору і їй в 1993 році встановлена друга група інвалідності безтерміново, не могла самостійно прочитати текст договору поруки від 30 серпня 2007 року № НМІВАК00050120, укладений між ОСОБА_8 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я тощо.

Аналогійна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16).

Відповідно до п. 19 Постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Задовольняючи зустрічний позов і, відмовляючи в позові банку до поручителя, суди попередніх виходили з того, що ОСОБА_8, підписуючи оспорюваний договір поруки, через вади зору неправильно сприймала фактичні обставини договору і це вплинуло на її волевиявлення під час укладення правочину, а тому такий договір відповідно до положень статей 203, 215, 229 ЦК України є недійсним. Водночас суди не встановили, який саме правочин планувала вчинити ОСОБА_8, підписуючи спірний договір, тобто яким було її справжнє волевиявлення.

Доводи касаційної скарги з цього приводу зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Водночас слід зазначити, що у запереченні на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 46-49) ОСОБА_8 просить суд відмовити в задоволенні первісних позовних вимог повністю, а також застосувати наслідки спливу строку позовної давності за вимогами первісного позову.

Таке ж саме клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до зустрічних позовних вимог подано до суду першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 104).

Відповідно ж до стаття 214 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Однак, ні рішення міськрайонного суду, ні ухвала суду апеляційної інстанції не містять відомостей, що такі клопотання сторін у справі були предметом розгляду при вирішенні цього спору, незважаючи на те, що такі клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, підлягали обов'язковому вирішенню судом при розгляді справи, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки судами попередніх інстанцій у цій справі не вирішено клопотання сторін у справі щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані в касаційному порядку судові рішення підлягають скасуванню в повному обсязі з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 04 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська