Справа № 126/3557/17
Провадження № 22-ц/772/1901/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЯ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
06 листопада 2018 рокуСправа № 126/3557/17м. Вінниця
Апеляційний суд Вінницької області у складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Матківської М.В., Панасюка О.С., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Губко В.І. в м. Бершадь, (дата складення повного судового рішення невідома), у справі за позовом ОСОБА_3 до Бершадського районного споживчого товариства про визнання дійсним договору купівлі-продажу та про визнання права приватної власності на нежитлову будівлю,
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 08.08.2008 нежитлової будівлі складу-А, загальною площею -310, 8 кв.м у АДРЕСА_1, вартістю 15000 грн., укладений між ОСОБА_3 та Бершадським районним споживчим товариством.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на нежитлову будівлю складу-А, загальною площею -310, 8 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції були виявлені порушення Бершадським районним судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що судом першої інстанції визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 08.08.2008.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У статті 208 ЦК України зазначено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У матеріалах справи взагалі відсутній письмовий договір купівлі-продажу нежитлової будівлі між ОСОБА_3 та Бершадським районним споживчим товариством, який слід було нотаріально посвідчити.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив із того, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» статтю 640 ЦК України викладено у новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова "та державної реєстрації". Зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

У позовній заяві та рішенні суду першої інстанції зазначено, що договір між сторонами укладено 08.08.2008, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасована.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укаденими й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного суду України у справі № 6-162цс12 та у справі №6-1288цс17.

Висновки суду касаційної інстанції, у зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи (ч. 5 ст. 411 ЦПК України).

У ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суддя Губко В.І. безпідставно, порушивши норми ЦПК України, немотивовано не взяв до уваги згадані висновки Верховного Суду України. Рішення суддею Губко В.І. у справі було прийнято поспішно, з посиланням на докази, які відсутні в матеріалах справи, без з'ясування всіх необхідних обставин (наявність договору, дієздатність сторони договору, наявність відчуженого майна, тощо), без яких даний спір не можливо було вирішити.

Відповідно до положень статті 385 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення (ч. 10 ст. 262 ЦПК України).

По даній справі допущені судом першої інстанції порушення норм права потребують прийняття заходів щодо їх усунення в подальшому, у зв'язку із чим вказану в ухвалі інформацію слід довести до відома суддів Бершадського районного суду Вінницької області.

Керуючись ст.ст. 262, 385 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Довести до відома голови Бершадського районного суду Вінницької області про вищезазначені порушення вимог закону зі сторони судді Губко В.І. для обговорення на зборах суддів місцевого суду з метою недопущення порушень вимог закону.

Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повідомити Апеляційний суд Вінницької області.

Ухвала набирає законної сили із дня її постановлення та може бути оскаржена особою, якої вона стосується, до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: М.В. Матківська

О.С. Панасюк