Народицький районний суд Житомирської області
Справа № 284/646/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року смт. Народичі

Народицький районний суд Житомирської області в складі:

під головуванням судді Піщуліної І.С.,

з секретарем Івасенко М.В.,

з участю представників:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (надалі-Товариство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та просить стягнути з останнього з урахуванням уточнених позовних вимог матеріальну шкоду, заподіяну підприємству працівником, в сумі 53 168 гривень 38 копійок, мотивуючи тим, що відповідач працював у Товаристві на посаді водія-експедитора, з яким було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Протягом періоду з 15 липня 2016 року по 23 лютого 2017 року ОСОБА_3 неналежним чином виконував трудові обовязки й внаслідок його протиправних винних дій при перевезенні м'ясопродукції виникла нестача, розмір якої, з рахуванням норм природного бутку, становить 53 168 гривень 38 копійок. Відповідач добровільно матеріальну шкоду не відшкодовує.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що матеріальні збитки позивачу завдано не з вини відповідача, а нестача виникла у звязку з тим, що позивачем не забезпечувались належні умови щодо збереження ввірених відповідачу матеріальних цінностей.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

02 грудня 2009 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до Товариства на посаду водія-експедитора автофургону (доставка) ГАЗ 3309 №9835 КХР автоколони №2 автотранспортного парку транспортного департаменту.

01 лютого 2014 року з ОСОБА_3 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_3 переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85-Е №АІ 7813 ЕМ автоколони №2 автотранспортного парку транспортного департаменту Товариства.

Також ОСОБА_3 за його згодою було доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

Наказом від 30 травня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено з 31 березня 2017 року за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Зазначені обставини не заперечувалися представниками сторін та підтверджуються копіями наказів №825 к-п від 02 грудня 2009 року «Про прийняття» (т.1 а.с.13), №489 КА/к-п-д від 03 жовтня 2016 року «Про переведення» (т.1 а.с.14), №331 к-з від 30 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_3 за прогул без поважних причин» (т.1 а.с.15), договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №172-Е від 01 лютого 2014 року (т.1 а.с.18).

Згідно частини 3 статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розяснено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач виявляв нестачу у відповідні дні доставки відповідачем м'ясопродукції контрагентам, отримуючи від останнього видаткові накладні та акти прийому-передачі продукції, починаючи з 15 липня 2016 року та наступні дні доставки.

Конверт з позовною заявою та доданими матеріалами представником позивача було здано на пошту 14 липня 2017 року, а отже позов предявлено з додержанням річного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Частиною 1 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності згідно частини 2 цієї статті права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 124 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях та Секретаріату Всесоюзної Центральної ради Професійних Спілок №477/24 від 28 грудня 1977 року, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Згідно укладеного з ОСОБА_3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, працівник, що займає посаду експедитора автоколони №2 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і у звязку з викладеним зобов'язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство, у свою чергу, зобов'язується: створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей.

Пунктом 3 цього договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Згідно пункту 4 договору працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до частини 2 статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Обовязок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

В судовому засіданні представник позивача, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначила, що відповідач, виконуючи трудові обов'язки протягом періоду роботи в Товаристві з 15 липня 2016 року по 23 лютого 2017 року здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам м'ясопродукції, під час яких ним не було передано частину отриманих м'ясопродуктів контрагентам та від не довезено у ящика жовтого фірмового, що спричинило позивачу збитки на загальну суму 53 168 гривні 38 копійок.

При цьому посилалась на досліджені в судовому засіданні видаткові накладні, акти прийому-передачі продукції (т.1 а.с.19-223, т.2 а.с.233-261) та розрахунок (т.2 а.с.122-126), акт приймання передачі тари №КА-00051521/Т (т.2 а.с.53).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов переконання, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем протиправних дій, наявності його вини у заподіянні шкоди позивачу, а також створення Товариством належних умов для забезпечення повного збереження ввірених відповідачу матеріальних цінностей, як це передбачено пунктом 2 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1600 гривень.

Керуючись статтями 3, 10, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (с.Гаврилівка Вишгородського району Київської області, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 30160757) до ОСОБА_3 (с.Норинці Народицького району Житомирської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) про стягнення 53 168 гривень 38 копійок матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду до апеляційного суду Житомирської області через Народицький районний суд Житомирської області.

Повне рішення суду складено 08 лютого 2018 року.

Суддя: ОСОБА_4