Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/5084/17

провадження № 61-22140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

судді: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Фезикош Г. В., Бисаги Т. Ю., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_2 належав на праві приватної власності ОСОБА_4

На початку грудня 2016 року ОСОБА_1 зі своєю матір'ю ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_2 погодили, що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_5 відчужують свою квартиру АДРЕСА_1 та передають 15 000,00 доларів США ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку. Після передачі коштів ОСОБА_4 зобов'язалась подарувати 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2 своєму синові та скласти заповіт, яким заповісти 1/3 частки житлового будинку на ім'я невістки - ОСОБА_5

Відповідно до розписки, складеної 06 грудня 2006 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 15 000,00 доларів США та ніяких матеріальних претензій до житлового будинку АДРЕСА_2 не має.

15 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала своєму сину ОСОБА_1 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_2.

Того ж дня ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2 заповіла своїй невістці - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після смерті матері позивачу стало відомо, що 05 жовтня 2007 року вона склала заповіт на внука - ОСОБА_3, згідно з яким заповіла йому 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2.

Оскільки домовленість між ним, матір'ю та сестрою не була дотримана і 1/3 частки житлового будинку перейшла у порядку спадкування до сина ОСОБА_2, позивач просив повернути йому 15 000 доларів США як безпідставно набуті.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2017 року у складі судді Куцкіра Ю. Ю. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 390 000 грн 000 коп., що на день звернення до суду складало 15 000,00 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не була власником житлового будинку та не мала права розпоряджатися ним, а тому безпідставно одержала від позивача ОСОБА_1 15 000 доларів США, які відповідно до положення статті 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач набула майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству України. Правовідносини між сторонами регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів правочинів, а стаття 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог, до таких правовідносин не застосовується. У випадку виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку про те, що положення статті 1212 ЦК України до них не застосовуються.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали справи із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

13 червня 2018 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначала, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є обґрунтованою та скасуванню не підлягає. Наведені в касаційній скарзі доводи щодо існування домовленостей про те, що після сплати позивачем 15 000,00 доларів США у власність його та дружини перейде увесь житловий будинок, не відповідає дійсності, оскільки останній у суді апеляційної інстанції підтвердив факт виплати грошової суми саме за 1/3 частки житлового будинку, яка за бажанням та на розсуд власника ОСОБА_4 мала належати відповідачу ОСОБА_2 Причиною зміни заповіту матір'ю стало свідоме ухиляння ОСОБА_1 та його дружини від свого обов'язку по догляду та утриманню ОСОБА_4

Ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій встановили, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_2 належав на праві приватної власності ОСОБА_4

Відповідно до розписки, складеної 06 грудня 2006 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 15 000,00 доларів США та ніяких матеріальних претензій до житлового будинку АДРЕСА_2 не має.

15 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала своєму сину ОСОБА_1 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_2.

Того ж дня ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2 заповіла своїй невістці - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після смерті матері позивачу стало відомо, що 05 жовтня 2007 року вона склала заповіт на внука - ОСОБА_3, згідно з яким заповіла йому 1/3 частки житлового АДРЕСА_2.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно встановив правову природу розписки, виданої ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1, та наявність між сторонами договірних правовідносин, у зв'язку із чим дійшов обгрунтованого висновку про те, що права позивача не підлягають захисту шляхом застосування правового механізму, передбаченого статтею 1212 ЦК України, а регулюються нормами зобов'язального права.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк