Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 760/4105/14-ц

провадження № 61-698 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О.В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя - доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

представник позивача - Цвєтков Володимир Миколайович,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі судді Махлай Л. Д. від 12 квітня 2016 року та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф. від 26 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «Комерційний банк «Надра») звернулося до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 05 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», яке перейменовано на ПАТ «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір «Автопакет» № 68/П/67/2008-980, за умовами якого останній отримав у борг 212 500 грн на придбання транспортного засобу, зі сплатою 20,8 % та кінцевим терміном повернення до 05 вересня 2015 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, ОСОБА_2 на підставі договору передав у заставу автомобіль «Mitsubishi Pagero», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який, з метою виконання умов кредитного договору, застраховано у страховій компанії.

Крім того, пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що ОСОБА_3 зобов'язалась відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

18 серпня 2010 року між ПАТ «Комерційним банк «Надра» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою сторони погодили умови відстрочення сплати частини необхідного платежу за кредитом.

04 квітня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2, якою погоджено зміни до кредитного договору, зокрема щодо відстрочення сплати тіла кредиту за умови виконання позичальником цієї угоди, а саме: протягом 15 місяців з квітня 2011 року по червень 2012 року надається відстрочення по сплаті кредиту, при цьому сума необхідного платежу встановлюється кредитором та сплачується позичальником згідно графіку, погодженого сторонами.

20 грудня 2010 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» повідомило ОСОБА_2, що банк як вигодонабувач за кредитним договором від 5 вересня 2008 року та договором страхування, у зв'язку із настанням страхового випадку з предметом застави отримав страхове відшкодування у розмірі 4 669 грн 54 коп. і 26 жовтня 2009 року направив ці кошти на погашення кредитної заборгованості. Сума страхового відшкодування у повному обсязі була зарахована банком на погашення кредиту. Крім того, банк повідомив відповідача, що суму неутримуваного податку буде перераховано банком в Державний бюджет України, тому з метою уникнення збільшення кредитної заборгованості позичальнику роз'яснено право сплатити 700 грн 43 коп. на відповідний банківський рахунок ПАТ «Комерційний банк «Надра».

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів.

22 червня 2016 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» подало заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначало, що станом на 16 червня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 515 396 грн 98 коп. та складається із непогашеного кредиту - 199 157 грн 30 коп., процентів - 173 147 грн 28 коп., пені - 109 111 грн 41 коп., та штрафу за порушення умов додаткової угоди - 33 980 грн.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість у розмірі 377 304 грн 58 коп.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів у розмірі 377 304 грн 58 коп. та складається із заборгованості за кредитом - 199 157 грн 30 коп., процентів - 173 147 грн 28 коп. та пені - 5 000 грн. Відмовляючи в частині вимог щодо стягнення штрафу, суд зазначав, що пеня та штраф є одним і тим самим видом юридичної відповідальності, а тому вони не можуть бути застосовані одночасно. Крім того, врахувавши, що пеня є значно вищою, ніж тіло кредиту, застосував частину третю статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зменшив її розмір до 5 000 грн.

09 березня 2016 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» подало апеляційну скаргу на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року, яку ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2016 року залишено без руху на тій підставі, що на платіжному дорученні про сплату судового збору за подання апеляційної скарги відсутні відомості про зарахування судового збору до Державного бюджету України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «Надра» повернуто заявнику.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ «Комерційний банк «Надра» вимоги ухвали суду про залишення його апеляційної скарги без руху не виконав та не надав суду платіжне доручення з відміткою про зарахування судового збору до Державного бюджету України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року скасовано в частині задоволення вимог банку до ОСОБА_3 і стягнення з неї судового збору та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що кредит надано на придбання автомобіля, який було застраховано та передано в заставу банку. Із забезпеченим транспортним засобом стався страховий випадок та банк як вигодонабувач отримав страхове відшкодування у розмірі 4 666 грн 54 коп., що зараховано на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом. Також банк перерахував 15 % від цієї суми до Державного бюджету України, а саме: 700 грн 43 коп. та повідомив позичальника про необхідність сплатити цю суму на користь банку, інакше вона буде зарахована до тіла кредиту. Позичальник не повернув банку суму податку у розмірі 700 грн 43 коп., його було зараховано до тіла кредиту, з подальшим нарахуванням процентів на цю суму. Оскільки відбулось збільшення суми кредиту, а додаткова угода між сторонами не укладалась і поручитель про таке збільшення обсягу відповідальності не була повідомлена, суд дійшов висновку про припинення поруки та відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості з поручителя.

29 квітня 2016 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційний судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року та направити справу для продовження розгляду його апеляційної скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що обов'язок перевіряти зарахування судового збору до Державного бюджету України покладено на суд.

У касаційній скарзі, поданій 20 травня 2016 року, ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до цього ж суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідальність поручителя за кредитним договором не збільшилась, тому у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для відмови у позові в частині вимог до поручителя.

У червні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від імені яких діє ОСОБА_4, подали відзив на касаційну скаргу, у якому зазначали, що ухвалу суду апеляційної інстанції від 12 квітня 2016 року постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому касаційна скарга ПАТ «Комерційний банк «Надра» підлягає відхиленню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги ПАТ «Комерційний банк «Надра» підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «Надра» залишено без руху, з наданням відповідного строку для усунення її недоліків, а саме: надання відомостей про зарахування судового збору за подання апеляційної скарги до Державного бюджету України.

07 квітня 2016 року на виконання вимог зазначеної ухвали суду ПАТ «Комерційний банк «Надра» подало заяву про усунення недоліків, до якої додало платіжне доручення від 01 березня 2016 року № 31499_21 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 019 грн 40 коп. без відмітки про зарахування цієї суми до Державного бюджету України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2016 року, у зв'язку із невиконанням вимог ухвали цього ж суду від 28 березня 2016 року апеляційну скаргу повернуто ПАТ «Комерційний банк «Надра».

Пункт 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» містить роз'яснення наступного змісту: «Законодавством не встановлено спеціальних вимог до оформлення платіжних документів, на підставі яких перераховуються суми судового збору. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України».

Відповідно до частини другої статі 9 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Саме суд повинен перевірити, що платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, які додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містять відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

Платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22.

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Таким чином, обов'язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд, і неподання стороною вказаних судом виписок не може бути підставою для повернення апеляційної скарги, як такої, що не відповідає встановленим вимогам.

Судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги ПАТ «Комерційний банк «Надра», яка перешкоджає подальшому провадженню у справ, у зв'язку із чим вона підлягає скасуванню.

Крім того, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. Суд встановив, що збільшення тіла кредиту на суму сплаченого податку у розмірі 700 грн 43 коп., відбулось без належного повідомлення про це поручителя, тому дійшов висновку про припинення поруки та відсутність підстав стягувати кредитну заборгованість з боржника та поручителя у солідарному порядку.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна, зважаючи на наступне.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», яке перейменовано на ПАТ «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_2 укладено договір «Автопакет» № 68/П/67/2008-980, згідно якого ОСОБА_2 отримав у борг 212 500 грн на придбання транспортного засобу, зі сплатою 20,8 % та кінцевим терміном повернення боргу до 05 вересня 2015 року.

У подальшому на підставі додаткової угоди від 18 серпня 2010 року № 1 та додаткової угоди від 04 квітня 2011 року № 2 до кредитного договору вносились зміни до договору щодо відстрочення сплати часткових платежів та суми кредиту.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, ОСОБА_2 передав у заставу автомобіль «Mitsubishi Pagero», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який у відповідності до умов кредитного договору було застраховано у страховій компанії, акредитованій банком.

Крім того, пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що ОСОБА_3 зобов'язалась відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Станом на 16 червня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 515 396 грн 98 коп. та складається із непогашеного кредиту - 199 157 грн 30 коп., процентів - 173 147 грн 28 коп., пені - 109 111 грн 41 коп., та штрафу за порушення умов додаткової угоди - 33 980 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що із забезпеченим транспортним засобом стався страховий випадок та банк, як вигодо набувач, 26 жовтня 2009 року отримав страхове відшкодування сумі 4 666 грн 54 коп., яке було зараховано на погашення кредитної заборгованості за процентами за користування кредитом, і ПАТ «Комерційний банк «Надра» перерахувало 15 % від цієї суми - 700 грн 43 коп. до Державного бюджету України.

Оскільки позичальник не повернув ПАТ «Комерційний банк «Надра» 700 грн 43 коп., цю суму банк зарахував до основної суми кредиту, та нарахував проценти у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, та просив стягнути з позивальника та поручителя у солідарному порядку.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що суми страхового відшкодування при настанні страхового випадку із предметом застави виплачуються страховою компанією банку - вигодонабувачу, і у відповідності до абзацу «е» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 стаття 164 Податкового кодексу України розглядаються як дохід платника податку у вигляді додаткового блага. При цьому банк зобов'язаний виконати усі функції податкового агента, передбачені податковим законодавством України.

Дані обставини вказують на те, що зарахування суми податку до тіла кредиту не відбулось, тому відповідальність поручителя не збільшилась.

Проте, стягуючи заборгованість солідарно з боржника та поручителя, суд першої інстанції, прийняв як належний доказ розрахунок заборгованості, наданий банком (а.с. 23, том 2), у якому розрахунок здійснено з урахуванням суми податку - 700 грн 43 коп.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що між сторонами існують договірні правовідносини, а тому всі істотні умови кредитування мають погоджуватись у відповідній правовій формі. Апеляційний суд встановив, що між кредитором і позичальником не було укладено додаткових угод щодо збільшення тіла кредиту на суму сплаченого банком податку, та, прийнявши до уваги пояснення сторін, дійшов передчасного висновку, що фактично такі зміни відбулись, що вони призвели до збільшення відповідальності поручителя без його згоди. На цій підставі суд передчасно визнав поруку припиненою, відмовив у позові в частині вимог до поручителя.

Зарахування в односторонньому порядку до суми кредиту податку, сплаченого банком, та у подальшому нарахування на нього процентів, суперечить умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства України, та не є збільшенням відповідальності поручителя.

Відповідно до частини першої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Суду апеляційної інстанції при вирішенні спору необхідно врахувати порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, належним чином дослідити розрахунок заборгованості та зробити відповідні правові висновки.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра».

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В.Черняк