Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Кучерявого О.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №295/12207/17 за позовом ОСОБА_1 до комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира у складі головуючого - судді Чішман Л.М. від 06 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначав, що 09.01.2013 року він був прийнятий на роботу до комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради на посаду інженера господарського відділу. 21.06.2017 року, без попередження про скорочення чисельності штату те без його згоди він був переведений на посаду фахівця з питань цивільного захисту з іншими обов'язками та нижчою зарплатою. В жовтні 2017 року без його згоди та всупереч посадової інструкції, на нього було покладено обов'язки відповідальності за пожежну безпеку. В заяві від 12.10.2017 року він виклав свою позицію про відмову від безпідставно покладених на нього додаткових обов'язків, після чого, без погодження з профспілковим комітетом, його було звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін), хоча такої згоди він не просив. Вважає звільнення його з роботи безпідставним і незаконним, оскільки змінюється характер і обсяг роботи, яка не була обумовлена трудовим договором. В результаті незаконного звільнення він отримав нервовий стрес, внаслідок якого він перебував на лікарняному та отримав моральну шкоду. Враховуючи вищевикладене просив, поновити його на попередній роботі на посаді фахівця цивільного захисту комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.10.2017 року по день поновлення на попередній роботі та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Під час розгляду справи позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 06 грудня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обгрунтування апеляційної скарги, зокрема, вказує, що в жовтні 2017 року головним лікарем, всупереч посадової інструкції та без його згоди, примусово покладено на нього обов'язки відповідального за пожежну безпеку лікарні. Свою позицію про відмову від безпідставно покладених на нього додаткових обов'язків він виклав у заяві від 12.10.2017 року, після чого без погодження з профспілковим комітетом його було звільнено з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України як за згодою сторін, хоча такої згоди він не просив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлгає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 09.01.2013 року був прийнятий на роботу до обласної клінічної лікарні ім. О.Ф. Гербачевського Житомирської обласної ради на посаду інженера господарського відділу з повною матеріальною відповідальністю.

05.06.2015 року між обласною клінічною лікарнею ім. О.Ф. Гербачевського Житомирської обласної ради в особі виконуючого обов'язки головного лікаря ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 переведено на посаду начальника господарської служби на строк з 05.06.2015 року по 04.06.2018 року.

01.06.2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду фахівця з питань цивільного захисту.

12.10.2017 року позивачем подана заява на ім'я головного лікаря комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, в якій ОСОБА_1 зазначав, що у зв'язку з тим, що він відмовився виконувати обов'язки відповідального за пожежну безпеку лікарні, отримав наказ звільнитися з обласної лікарні, просив звільнити його з займаної посади з 12.10.2017 року.

Наказом відповідача від 12.10.2017 року №581-ос/тр ОСОБА_1 - фахівця з цивільного захисту, було звільнено з роботи 12.10.2017 року за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що виключає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

При розірванні трудового договору за вказаною підставою обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції на час ухвалення судового рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

З матеріалів справи та змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про звільнення з роботи, в якій просив звільнити його з займаної посади з 12.10.2017 року, оскільки він відмовився виконувати обов'язки відповідального за пожежну безпеку лікарні, отримав наказ звільнитися з обласної лікарні.

Відтак, зазначена ОСОБА_1 причина звільнення з роботи не свідчить про його волевиявлення на розірвання трудового договору за угодою сторін в розумінні п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

При цьому в наказі про звільнення зазначено, що ОСОБА_1 звільняється з роботи за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін.

Між тим, у порушення вимог п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України та положень ст.60 ЦПК України, відповідачем не доведено наявність волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін, що є обов'язковою умовою для звільнення працівників на підставі вищевказаної норми трудового законодавства.

Враховуючи те, що на момент подання заяви про звільнення та видачі наказу про звільнення - 12 жовтня 2017 року у ОСОБА_1 не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін, а тому апеляційний суд вважає, що позивача було звільнено незаконно.

За змістом ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд виходить з наступного розрахунку: 75 х 152,95 = 9 446 грн. 25 коп. (де 75 - кількість робочих днів за період вимушеного прогулу ОСОБА_1 (12.10.2017р.) по дату поновлення на роботі, тобто дату ухвалення судового рішення (30.01.2018р.); 152,95 грн. - середньоденний заробіток виходячи з виплат за серпень та вересень 2017 року, що передували звільненню, поділених на кількість відпрацьованих позивачем днів у ці місяці відповідно до довідки відповідача (3 376,84 грн. + 3 200 грн. ) : (22+21)=152,95 грн.

Таким чином, до виплати ОСОБА_1 підлягає 9 446 грн. 25 коп. (сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів).

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 960 грн. відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України підлягають стягнення з відповідача на користь позивача.

Оскільки позивач був звільнений від оплати судового збору при подачі позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальній сумі 1 280 грн. ( 640 грн. за вимогу про поновлення на роботі + 640 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 06 грудня 2017 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді фахівця цивільного захисту комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради.

Стягнути з комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 9 446 грн. 25 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з комунальної установи «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 960 грн. судових витрат та на користь держави 1 280 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 31 січня 2018 року.

Головуючий

Судді