Справа № 369/7989/17
Провадження № 2/369/414/18
РІШЕННЯ

Іменем України

11.01.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

Головуючої судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Яцевич В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що згідно з Договором позики від «10» лютого 2011 р. укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_2 отримав у власність в рівних частинах від позивача та ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 82 209,00 доларів США (вісімдесят дві тисячі двісті дев'ять доларів США 00 центів), надалі - Сума позики, яку зобов'язався повернути Позивачу та ОСОБА_4 у строк до «29» лютого 2016 р.

Пізніше, а саме «01» липня 2016 року ОСОБА_5 відступив Позивачу право вимоги своєї частини за договором позики від «10» лютого 2011 року, що підтверджується копією Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-1/2016 від «01» липня 2016 року.

Однак, на сьогодні, зобов'язання щодо повернення вищезазначеної суми позики Відповідач так і не виконав, чим порушив вимоги положень Договору позики, а також ст. 1049 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідно до вимог положень ст. 1048 ЦКУ Позивач має право на одержання від Відповідача ОСОБА_2 процентів від Суми позики у розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України (оскільки Договором позики не встановлений розмір процентів), які Відповідач повинен виплачувати щомісяця до дня повернення Суми позики (оскільки Договором позики не встановлений порядок одержання процентів).

Також, відповідно до вимог положень ст. 1050 ЦКУ, оскільки відповідач ОСОБА_2 суму позики своєчасно не повернув позивачу, остання зобов'язана сплатити таку грошову суму відповідно до ст. 625 ЦКУ.

Отже, у зв'язку з вищевикладеним, Відповідач ОСОБА_2 повинен окрім суми основного боргу (82 209,00 доларів США), що за курсом Національного банку України гривні до долару США станом на 25.07.2016 року становить 2 122 636,38 грн. (два мільйона сто двадцять дві тисячі шістсот тридцять шість гривень 36 коп.) сплатити Позивачу проценти від Суми позики у розмірі 462 168,64 грн., 3% річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 89353,32 грн., а також інфляційне збільшення суми основного боргу у розмірі 439233.43 грн.

«31» липня 2013 р. між Позивачем та Відповідачем ОСОБА_3 було укладено Договір часткової поруки, відповідно до положень п. 1.1. якого ОСОБА_3 частково, а саме у сумі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.) поручається перед Позивачем за виконання обов'язків Відповідача ОСОБА_2 за вищезазначеним Договором позики від 10.02.2011 р.

Відповідно до п. 1.2. вищезазначеного Договору поруки ОСОБА_3, відповідає перед Позивачем за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за Договором позики щодо повернення Суми позики, у тому числі сплати відповідних штрафних санкцій за Договором позики, пов'язаних з простроченням строків повернення Суми позики на суму, що дорівнює 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.).

У зв'язку з вищевикладеним, Відповідач ОСОБА_3 несе відповідальність перед Позивачем солідарно з Відповідачем ОСОБА_2 у сумі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.).

Тому позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2) суму основного боргу у розмірі 1 000,00 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2) суму основного боргу у розмірі 2 122 636,38 грн.: проценти від суми основного боргу у розмірі 462 168.64 грн.; 3% річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 89353,32 грн.: інфляційне збільшення суми основного боргу 439233,43 грн.; судовий збір у розмірі 8000,00 грн.

Не погоджуючись з первісним позовом, відповідачем ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву, яка була мотивована тим, що ОСОБА_2 більше 10 років працювала в ТОВ «КПІ-Сервіс» на посаді заступника головного бухгалтера, власниками якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Впродовж цих 10 років роботи їй періодично виплачувалась премія. Під кінець 2010 року ОСОБА_2 запропонували іншу роботу з вигіднішими для неї умовами і вона повідомила власника Товариства про своє бажання звільнитися. Внаслідок цього між нею та власниками Товариства виник конфлікт. ОСОБА_2 повідомили, що документів на звільнення, розрахунку при звільненні, трудової книжки їй ніхто не поверне, поки вона не напише розписку про отримання нею виплачених за всі 10 років роботи премій.

10.02.2011 року у своєму робочому кабінеті ОСОБА_1 та ОСОБА_4 змусили ОСОБА_2 написати фіктивну розписку про позику в сумі 82209 доларів США. Насправді ОСОБА_2 не брала у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 гроші в борг та реальної передачі коштів за оспорюваним правочином не відбулося. Вважає, що премії, які їй виплачували за 10 років сумлінної роботи є чесно нею заробленими.

Оскільки, договір позики був підписаний ОСОБА_2 під впливом погрози, психічного впливу з метою спонукання до укладення правочину - договору позики, відтак і відсутні підстави для стягнення боргу з Відповідача за первісним позовом, та відповідно, є підстави для визнання договору позики недійсним за ст. 203 ЦПК України, оскільки реальної передачі коштів за оспорюваним правочином не відбулося.

Тому позивач за зустрічним позовом просила визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки 10 лютого 2011 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передали у борг ОСОБА_2 суму у розмірі 82209 (вісімдесят дві тисячі двісті дев'ять) доларів США строком до лютого 2016 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги первісного позову підтримав та просив їх задоволити, проти вимог зустрічного позову заперечував та просив відмовити в зустрічному позові.

Представник ОСОБА_2 проти вимог первісного позову заперечував та просив відмовити в первісному позову, застосувати до позовних вимог первісного позову строки позовної давності, в той же час вимог зустрічного позову просив задоволити.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справ повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, а у вимогах зустрічного позову необхідно відмовити виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 10 лютого 2011 року ОСОБА_2 склала власноруч написану боргову розписку, про те, що вона отримала в борг від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 гроші, еквівалентні сумі 82 209 доларів США і зобов'язалась погасити борг до кінця лютого місяця 2016 року. Борг буде погашати рівними долями щомісячно у розмірі 1 370,15 доларів США починаючи з лютого місяця 2011 року.

Також в даній розписці ОСОБА_2 зазначила що на момент написання даної розписки, вона перебуває в стані коли повністю розуміє значення своїх дій та надає їм звіт. Дана розписка не являється наслідком помилки, обману, насильства, погроз настання тяжких наслідків. Дана розписка написана власноручно, без ніякого примусу.

31 липня 2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір часткової поруки, відповідно до положень п. 1.1. якого ОСОБА_3 частково, а саме у сумі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.) поручається перед ОСОБА_1 за виконання обов'язків ОСОБА_2 за вищезазначеним Договором позики від 10.02.2011 р.

Відповідно до п. 1.2. вищезазначеного Договору поруки ОСОБА_3, відповідає перед Позивачем за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за Договором позики щодо повернення Суми позики, у тому числі сплати відповідних штрафних санкцій за Договором позики, пов'язаних з простроченням строків повернення Суми позики на суму, що дорівнює 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.).

01 липня 2016 року ОСОБА_5 відступив ОСОБА_1 право вимоги своєї частини за договором позики від «10» лютого 2011 року, що підтверджується копією Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-1/2016 від «01» липня 2016 року.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1048 ЦК України передбачає що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно Правової позиція у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, визначено що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, визначає що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У визначений договором строк повернення коштів, відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконала, чим порушила права позивача і які підлягають захисту в судовому порядку, шляхом стягнення суми боргу.

Між тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (Правова позиція ВСУ у справі № 6-31цс15).

Зі змісту договори позики від 10 лютого 2011 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зобов'язалась погашати заборгованість щомісячними платежами у розмірі 1 370,15 доларів США починаючи з лютого місяця 2011 року по кінець лютого 2016 року.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання по даному договору не виконувала починаючи з лютого 2011 року.

До суду за захистом своїх прав позивач звернувся 26.07.2017 року, в той же час як відповідач ОСОБА_2. за відповідним договором у повному обсязі мала погасити заборгованість в лютому 2016 року.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, з врахуванням строків позовної давності, підлягає стягнення заборгованість за договором позики за 38 місяців прострочених платежів, що становить 52 067 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на момент розгляду справи в суді становить 1 473 496,10 грн.

З даної простроченої суми обраховуються проценти на рівні облікової ставки Національного банку України, за відповідні періоди: 3 552,54 грн. + 43 518,60 грн. + 26 845,89 грн. + 20 346,36 грн. + 23 313,53 грн. + 30 660,83 грн. + 25 432,95 грн. + 23 737,42 грн. + 27 693,65 грн. + 19 216,00 грн. + 24 302,60 грн. + 22 041,89 грн. + 21 194,12 грн. + 9 587,82 грн. = 321 444,20 грн.

Також, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відповідності до ст. 625 ЦК України підлягає стягненню 3 % річних від суми основного боргу в розмірі 62 129,05 грн.

В частині вимог позову що стосуються стягнення інфляційних витрат, суд відмовляє виходячи з наступного.

Індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей.

Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Оскільки позивачем заявлені вимоги що стосуються еквіваленту до іноземної валюті, а саме доларів США, до такої суми положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині інфляційних втрат не можуть бути застосовані.

Також, суд приходить до висновку про необхідність відмови у вимогах первісного позову що стосуються відповідача ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Відповідно до договору часткової поруки від 31 липня 2013 року, а саме п. 5.2.1. вбачається що відповідна порука припиняється 31 липня 2017 року.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України визначено що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Таким чином, суд приходить до висновку що порука ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за договором позики, припинена в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, та відповідно вимоги первісного позову в даній частині не підлягають задоволенню.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі ОСОБА_2 були порушені вимоги договору позики, що спричинило виникнення заборгованості перед позивачем, а тому первісний позов підлягає частковому задоволенню.

В той же час, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Частина 1 статті 231 ЦК України передбачає, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз'яснює пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Позивачем за зустрічним позовом, не надано суду належних і допустимих доказів, на підтвердження обставин того, що даний правочин у вигляді договору позики було вчинено під впливом насильства або погрози.

Перевіряючи обставини, на які позивач ОСОБА_2 посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про їх недоведеність, а отже у вимогах зустрічного позову необхідно відмовити.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову, та відмови у вимогах зустрічного позову.

Судові витрати по справі, суд покладає на відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 15, 16, 203, 215, 231, 255-261, 526, 553, 559, 625, 1046-1048 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає 20501, АДРЕСА_1, паспорт серія НОМЕР_3 виданий Катеринопільським РВУМВС України в Черкаській області від 01 лютого 2007 року) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає 08472, АДРЕСА_2, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Солом'янським РВ ГУДМС України в місті Києві 21 березня 2013 року) суму основного боргу в розмірі 1 473 496,10 грн., проценти за договором позики в розмірі 321 444,20 грн., 3 % річних від суми основного боргу в розмірі 62 129,05 грн., а всього 1 857 069,35 грн. (один мільйон вісімсот п'ятдесят сім тисяч шістдесят дев'ять гривень та тридцять п'ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає 20501, АДРЕСА_1, паспорт серія НОМЕР_3 виданий Катеринопільським РВУМВС України в Черкаській області від 01 лютого 2007 року) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає 08472, АДРЕСА_2, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Солом'янським РВ ГУДМС України в місті Києві 21 березня 2013 року) судовий збір в розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень).

В решті вимог позову відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Повне рішення суду складено 22 січня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Дубас Т.В.