РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року Волноваський районний суд Донецької області

у складі : головуючого судді Безрук Т.В.,

при секретарі - Чемезовій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним з моменту вчинення та стягнення незаконно отриманих коштів за наслідками укладення договору фінансового лізингу,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 16 жовтня 2017 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №4063, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати у свою власність предмет лізингу - транспортний засіб марки Renault Duster та передати цей транспортний засіб позивачу у користування, натомість позивач зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору, в якому ціна автомобілю не зазначена, однак текст договору передбачає розрахунки в дол.США, а також зазначено гривневий еквівалент. 16 жовтня 2017 року ОСОБА_1 вніс на рахунок відповідача авансовий платіж у розмірі 40000,00 грн та сплачено комісію банку - 400,00 грн.

Вважає договір недійсним з таких підстав: договір лізингу нотаріально не посвідчений; містить вартість предмету лізингу та розмір щомісячного періодичного платежу, який повинен подаватись відповідачем, у дол. США з еквівалентом в гривнях; договір укладений під впливом обману із застосуванням нечесної підприємницької практики; договір не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам цивільного законодавства в частині договору лізингу.

Тому просив визнати вищезазначений договір лізингу недійсним з моменту його вчинення та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 40000,00, як незаконно отримані за наслідками укладення договору.

У судове засідання позивач не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не зявився, про дату слухання справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З договору фінансового лізингу №4063 від 16 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» вбачається, що відповідач зобов'язувався придбати у свою власність предмет лізингу - транспортний засіб марки Renault Duster та передати цей транспортний засіб позивачу у користування, натомість позивач зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору (а.с.16-22).

ОСОБА_1 вніс на рахунок відповідача платіж у розмірі 40000,00 грн та сплачено комісію банку - 400,00 грн (а.с.24).

Так, пунктом 4.1 Договору передбачено, що лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: -комісії за організацію договору, - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладениху п. 9.4 ст. 9 договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7 ст. 1 договору.

Згідно п. п. 8.5, 8.6 Договору всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку№3 до даного Договору сплачуються на умовах, передбачених Договором. Усі поточні авансові та лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-й день поточного місяця.

Як вбачається з розділу "Визначення термінів" вищевказаного Договору, комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату.

Із викладеного слідує, що одноразовий платіж у розмірі 40 000 грн., сплачений позивачем на рахунок відповідача та який він рахував авансовим платежем, згідно умов оспорюваного Договору, є комісією за організацію договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Згідно ч. 1ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до ч. 2, п.3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з нормами ч.ч. 2, 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, до таких умов віднесено зокрема умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Згідно з статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд, враховуючи вищенаведені вимоги Закону, проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, вважає, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача ОСОБА_1 як споживача стосовно лізингодавця - товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна».

Так у договорі (п.12.1) зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Вказана умова договору суперечить п.4 ч.3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Однак умовами договору зазначено несправедливу умову сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення комісія за організацію договору становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Положеннями договору звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема, надання лізингодавцю права розірвати договір із лізингоодержувачем в односторонньому порядку, при цьому лізингоодержувачу таке право не надається (п.п. 3.2.6, 12.2 вказаного Договору), надання можливості лізингодавцю не повертати комісію за організацію договору у разі розірвання Договору (п. 12.1 Договору), право лізингоодержувача на дострокове розірвання договору лізингує обмеженим і виникає лише увипадку коли останній не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб (п. 12.1 Договору), надання лізингодавцю права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі (п. 16.5 Договору), а також право встановлення ціни договору з подальшим коригуванням залежно від курсу іноземної валюти, в зв'язку з чим розмір щомісячного платежу визначено шляхом включення до умов договору відповідної формули завдяки якої, в майбутньому має визначатись величина періодичного платежу (п.п. 8.2, 8.3 та 10.1 Договору).

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16).

Тому суд приходить до висновку, що до вищевказаного договору фінансового лізингу №4063 відповідачем включено такі умови, які є несправедливими, внаслідок чого створено істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Крім того відповідно до п.8, та п. 8.3 ст. 8 Договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір щомісячного періодичного платежу ТОВ «Єврокар Україна» подається в доларах США з еквівалентом в гривнях, у зв'язку з чим, щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно до зростання курсу долара США.

Вказані умови позивач вважає несправедливими.

Нормами 192 ЦК України, 99 Конституції України передбачається, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Стаття 524 ЦК України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання ів іноземній валюті. Таким чином дана норма стосується вираження зобов'язання в іноземній валюті лишу у якості еквівалента і не стосується розрахунків за договором.

Статті 1,2,16 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 1993 року, валюта України визнається єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Надання кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язаннями по кредитному договору в іноземній валюті та сплата кредиту, відсотків, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язаннями по кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцію. Здійснення операцій з валютними цінностями, потребують одержання ліцензії НБУ, а без одержання індивідуальної ліцензії НБУ, є порушенням.

Згідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і не резидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема остання потребується у разі використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Отже індивідуальні ліцензії мають цільовий характер, надаються вони на вчинення разової валютної операції, видаються лише юридичним особам. Таким чином ліцензія є єдиним документом дозвільного характеру, який дає право на зайняття певним видом господарської діяльності, що відповідно до законодавства підлягає обмеженню, саме якими і є валютні операції.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.122015 року по справі № 6-2766цс15 : «Відсутність такого дозволу (ліцензії), суперечить вимогам законодавства».

З вищевикладеного вбачається, що відповідач не мав ліцензії на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг, відповідно до Законодавства України, а відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Щодо обов'язкового нотаріального посвідчення даного Договору фінансового лізингу, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом встановлено, що спірні договори фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було, що свідчить про їх нікчемність. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони.

Правові наслідки такого договору передбачені статтею 216 ЦК України, яка визначає, що у такому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вніс на рахунок ТОВ "Єврокар Україна" 40000,00 грн. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, під час подачі позовної заяви відповідач був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави, до спеціального ф судовий збір в розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215,216, 220, 227, 236, 799, 806, 807, 808 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 264-265, 280- 282 ЦПК України суд,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" про визнання правочину недійсним з моменту вчинення та стягнення незаконно отриманих коштів за наслідками укладення договору фінансового лізингу задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт РНОКПП НОМЕР_1 кошти у сумі 40000 гривень 00 копійок, як незаконно отримані за наслідками укладення договору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 640 гривень 00 коп.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до апеляційного суду Донецької області через Волноваський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Т.В. Безрук