Справа № 285/2987/17
провадження у справі №2-о/0285/4/18
01 лютого 2018 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді………….......Савицької Л. Й.
за участю секретаря…………….Дуянової Г. Г.
представників заявника ……….Кучерявого В. О., ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Новоград-Волинський справу
заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,
про встановлення факту, що має юридичне значення, -
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту загибелі її чоловіка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 30 липня 2015 року у районі селища Новолуганське Артемівського району(нині Бахмутський) Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
На обґрунтування заяви ОСОБА_2 посилається на те, що від встановлення факту збройної агресії Російської Федерації залежить отримання статусу ОСОБА_3 жертви міжнародного збройного конфлікту та обумовлює виникнення права та обов`язків особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року. Заявник стверджувала, що з березня 2014 року відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, що підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади, при цьому вказував на офіційні повідомлення Ради національної безпеки і оборони України (далі РНБО України). Також зазначала, що її чоловік загинув у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби. З метою захисту своїх прав та свого чоловіка змушена звернутись до суду.
В судове засідання ОСОБА_2 не прибула.
Представники заявника ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримали, просили задовольнити.
Представники інших заінтересованих осіб в судове засідання не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від Міністерства соціальної політики надійшов лист, в якому просили провести розгляд справи без участі їх представника. Заяв, клопотань, заперечень від інших осіб до суду не надійшло.
Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення представників заявника, суд прийшов до наступного.
Відповідно до частини першої та пункту п`ятого частини другої ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частина друга ст.315 ЦПК України передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У пункті першому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення. Так, один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Судом встановлено, що 18.02.2014 року між заявником ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 109),зареєстровано шлюб (а.с. 25).
Судом встановлено, що відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої військовою частиною - польова пошта НОМЕР_1 від 17.08.2015 року за №7945, старший солдат ОСОБА_3 дійсно в період з 20 серпня 2014 року по 05 вересня 2014 року, з 30 січня 2015 року по 05 червня 2015 року, та з 16 червня 2015 року по 30 липня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Підстава: витяг з наказу керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 20.08.2014 року № 25; від 05.09.2014 року № 41; витяг з наказу ПЗК АТО при СБУ (по стройовій частині) від 06.02.2015 року № 37; витяг із наказу керівника сектору «С» (по стройовій частині) від 10.08.2015 року № 225; витяг із наказу по стройовій частині від 30.07.2015 року № 182 (а.с. 98).
Наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року №36 затверджена Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, якою врегульований порядок проведення розслідування, у тому числі по факту загибелі.
Так, на підставі наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 11 серпня 2015 року № 2726, року №289 було призначено проведення службового розслідування по факту загибелі старшого солдата ОСОБА_3 . За наслідками розслідування складений акт від 17.08.2015 року (а.с. 28).
Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 10.09.2015 року № 3317 підтверджується, що поранення старшого солдата контрактної служби, ОСОБА_3 , 1993 року народження: «наскрізні кульові поранення декількох ділянок тіла, крововтрата», стали причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті № 738/л, виданими 11.08.2015 року Ленінським відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть та протоколом пред`явлення трупа для впізнання, пов`язані з виконанням останнім обов`язків військової служби (а.с.108, 110, 112).
Заявниця, як дружина загиблого, отримала посвідчення серії НОМЕР_2 від 30.12.2015 року члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби (а.с. 116).
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
За таких обставин, факт загибелі ОСОБА_3 при виконанні ним обов`язків військової служби 30 липня 2015 року у районі селища Новолуганське Артемівського району (нині Бахмутський) Донецької області України, не може встановлюватися у судовому порядку в окремому провадженні, оскільки чинним законодавством передбачений позасудовий порядок встановлення факту загибелі при виконанні обов`язків військової служби. Такий порядок реалізований та уповноваженими органами у встановленні відповідного факту не відмовлено.
Відповідно до пункту дев`ятого частини першої ст.85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1,17,18 ч.1 ст.106 Конституції України).
Згідно з пунктами 19 та 20 ч.1 ст.106 Конституції України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Наведені вище положення Конституції України знайшли своє відображення у нормах Законів України «Про оборону України» та «;Про правовий режим воєнного стану».
Визначення поняття «збройної агресії» наведено у ст.1 Закону України «Про оборону України». Так, під збройною агресією слід розуміти - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Визначення поняття «воєнного стану» надано у ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що встановлення факту збройної агресії має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.
Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною Радою України та Президентом України низки актів, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Так, факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлено у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року. У статті 2 цього Закону визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму тощо.
У подальшому, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначене наступне: «Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак» (абзац перший Звернення); «Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями» (абзаци шостий та восьмий Звернення); «Міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визначених кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни» (абзац дванадцятий Звернення).
Також Верховна Рада України постановою від 21 квітня 2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». У абзаці першому пункту першого якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У даній Заяві Парламенту також зазначається, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац третій пункту четвертого Заяви).
Разом із тим, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3,9,11,16-17,28-30,36,42,49 та 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Розглядаючи питання встановлення в окремому провадженні в судовому порядку як юридичного факту причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та загибеллю ОСОБА_3 , суд звертає увагу на те, що розділ IV ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) не передбачає повноважень суду в порядку окремого провадження встановлювати причини виникнення фактів.
Юридичні факти не є елементом правовідносин, але тісно з ними пов`язані. Без юридичних фактів навіть за наявності чинних правових норм виникнення правовідносин неможливе. Факти стають юридичними не в силу якихось особливих внутрішніх властивостей, а внаслідок визнання їх такими законом. Не всі факти, дії, випадки, обставини тощо набувають юридичного значення, а тільки ті, що входять до сфери правового регулювання і можуть спричинити юридичні наслідки.
Факт повинен породжувати юридичні наслідки. У заяві ОСОБА_2 посилається на те, що встановлення факту причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією та загибеллю її чоловіка, ОСОБА_3 необхідно для визначення за останнім статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року.
Проте зі змісту ст.2 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях слідує, що її дія поширюється на усі випадки оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна із них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, що перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є учасниками цієї Конвенції, залишаються зобов`язаними застосовувати її положення у своїх взаємовідносинах. Окрім того, вони зобов`язані застосовувати положення Конвенції стосовно зазначеної вище держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 13 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях визначено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать до таких категорій, зокрема, особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.
За таких обставин, дія Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях поширюється на поранених особового складу збройних сил будь-якого збройного конфлікту та рішення суду, яке б мало підтверджувати факт причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією та загибеллю ОСОБА_3 внаслідок крововтрати та кульових поранень від вогнепальної зброї під час військових дій, не вимагається. Так, факт загибелі підтверджений у встановленому законом позасудовому порядку, збройна агресія Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, а встановлення факту причино-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та загибеллю ОСОБА_3 не породжує для заявника юридичних наслідків.
Керуючись статтями 258-259, 264-265, 268, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
В задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_3 при виконанні обов`язку військової служби 30.07.2015 року у районі селища Новолуганське Артеміського району (нині Бахмутський) Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України - відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складення повного судового рішення 08.02.2018 року.

Головуюча Л. Й. Савицька