Справа № 309/2372/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Хустського районного суду від 04 жовтня 2016 року (в складі судді Савицького С.А.) за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та Драгівської сільської ради про визнання нікчемним і скасування договору дарування, визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування і свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом у липні 2015 р.

Просили:

-визнати нікчемним і скасувати договір дарування від 08 жовтня 1988 р., укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5;

-визнати недійсними та скасувати рішення виконкому № 41 Драгівської сільської ради від 30.06.2005 р. про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1 та видане на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно №433 від 19.09.2005 р. на ім'я ОСОБА_3

На обґрунтування позовних вимог зазначили, що після одруження (15.02.1986 р.) подали заяву до колгоспу «40-річчя Жовтня» про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку. Рішенням №2 зборів уповноважених колгоспників від 24.06.1986 р. їм було виділено земельну ділянку площею 0,07 га по АДРЕСА_1). Указане рішення погоджено виконкомом Драгівської сільської ради та надано ОСОБА_5 дозвіл на будівництво житлового будинку і виготовлення будівельного паспорта. Будівництво будинку відбувалося за їх спільні кошти як подружжя. На час будівництва та після його завершення вони проживали разом із батьками позивачки. Натомість, у їх будинку проживав брат позивача - ОСОБА_3

На початку 2013 р. їм стало відомо, що ОСОБА_5 (позивач)08.10.1988 р. нібито уклав договір дарування, посвідчений Драгівською сільською радою, згідно з яким він подарував ОСОБА_3 (відповідач)фундамент будинку. Саме цей договір став підставою для зміни запису в погосподарській книзі про забудовника та видачі в подальшому ОСОБА_3 свідоцтва №433 про право власності на нерухоме майно від 30.06.2005 р.

Вважають, що оскаржувані документи є незаконними та порушують їх право власності на будинок АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Хустського районного суду від 04 жовтня 2016 р. позов задоволено: визнано нікчемним і скасовано договір дарування від 08.10.1988 р., укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5; визнано недійсними та скасовано рішення виконкому №41 Драгівської сільської ради від 30.06.2005 р. про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1 та видане на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно №433 від 19.09.2005 р., видане на ім'я ОСОБА_3.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводить про порушення норм матеріального права. Указує, що суд не залучив до участі в справі дружину ОСОБА_3 - ОСОБА_6, як спільного сумісного співвласника житлового будинку. Зазначає про неналежну оцінку доказів і розгляд справи за відсутності ОСОБА_3

У письмових запереченнях ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не визнали апеляційної скарги як необґрунтованої і просять залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент укладення оспорюваного договору дарування об'єкт цього договору, а саме: фундамент будинку, був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7, а тому відсутність згоди дружини на укладення правочину, за умови його обов'язкового нотаріального посвідчення, є підставою для визнання такої угоди недійсною. У зв'язку з цим оспорені рішення органу місцевого самоврядування і свідоцтво також не відповідають вимогам закону та порушують права позивачів як власників будинку.

Неоспореними обставинами є перебування позивачів у зареєстрованому шлюбі з 15.02.1986 р. і дотепер, отримання ОСОБА_5 від колгоспу земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та побудова ним фундаменту і згода виконкому Драгівської сільської ради на відчуження цього фундаменту.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, предметом позову та об'єктом доказування є нікчемність договору дарування від 08.10.1988 р. між ОСОБА_5 (дарувальник) і ОСОБА_3 (обдарований) - (а.с.11).

Відповідно до вимог ст.ст. 243, 244, 227 ЦК УРСР (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин - 1988 р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування жилих будинків і будівельних матеріалів застосовуються відповідно правила статей 226, 227 і 227 1 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Однак, положення ЦК УРСР узагалі не передбачали такого правового поняття як нікчемність договору (угоди), а відтак - і не існувало такого способу захисту як визнання договорунікчемним.

Вимога про недійсність договору дарування не заявлялася, проте суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про нікчемність указаної угоди саме недійсністю. При цьому, не врахував, що визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах, тобто застосовує правової наслідки недійсності (реституцію).

За приписами ст. 23 КпШС, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод з відчуження спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Пленум Верховного Суду України в підпункті "д" п. 16 постанови від 28 квітня 1978 р. N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно.

Знову ж таки, мова йде про визнання угоди саме недійсною, що не було предметом вимог.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент вирішення спору, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тобто, суд першої інстанції усупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства вийшов за межі заявлених вимог і вирішив спір по суті з підстав, які не заявлялися.

Окрім того, навіть за умови доведеності факту відчуження спільного майна за відсутності згоди іншого з подружжя (дружини), у спірних правовідносинах можна стверджувати лише про порушення прав дружини та в межах об'єкту договору дарування (фундаменту), а не будинку в цілому, який уведений в експлуатацію у 1990 р. і зареєстрований на праві приватної власності як новостворене майно за ОСОБА_3 відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно від 07.02.2002 р. № 7/5 (а.с.13-14).

Твердження суду першої інстанції про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 збудований позивачами, є бездоказовим і ґрунтується на припущеннях.

Суд першої інстанції проігнорував також положення ст.ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якими загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки; позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін; перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає із дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З приводу цього безумовне твердження суду першої інстанції про те, що тільки в 2013 р. ОСОБА_4 довідалася про існування договору дарування між ОСОБА_5 (її чоловіком) і ОСОБА_3 (братом чоловіка) є необґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 309 ч.3 ЦПК (у редакції на момент вирішення спору) і ст. 376 ЦПК (у чинній редакції) порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У контексті наведеного апеляційний суд вважає, що оскаржене судове рішення належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові з процесуальних підстав.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

2.Заочне рішення Хустського районного суду від 04 жовтня 2016 року скасувати.

3.У позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5.Повне судове рішення складене 13 лютого 2018 р.

Судді: