Справа №613/594/17 Провадження № 2/613/21/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2018 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Шалімова Д.В.,

за участю секретаря Макушинської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу №613/594/17, пров. № 2/613/21/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання права власності на ? частину квартири,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання права власності на ? частину квартири, в якому просить: визнати за ним право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 01 червня 2002 року у відділі РАГС Богодухівського районного управління юстиції Харківської області він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2, актовий запис № 41. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час спільного проживання, а саме у серпні 2003 року за спільні кошти вони з ОСОБА_2 придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. На момент придбання квартири її вартість складала 6 116 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області 15 серпня 2003 року. У даному договорі покупцем та власником квартири була записана ОСОБА_2, після чого за відповідачем було зареєстровано право власності у КП «Богодухівське БТІ» та оформлено технічний паспорт. Спільне життя з ОСОБА_2 не склалось, у зв'язку з чим рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжували разом користуватись спірною квартирою, проте на початку 2017 року у них виник спір з приводу користування даною квартирою, що змусило його звернутись до суду.

Позивач та його представник ОСОБА_4 позов підтримали. ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що вони з ОСОБА_2 з 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3, 2003 року народження. Під час проживання за спільні кошти, а саме за 6 116 грн., 15 серпня 2003 року ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, власником якої була записана ОСОБА_2 В цей час він перебував на заробітках в Росії. Квартиру було придбано в інтересах сім,ї. Спільне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з чим шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживали у спірній квартирі, однак у 2017 році ОСОБА_2 почала чинити йому перешкоди у користуванні житлом, змінила замки. У зв'язку з зазначеними обставинами він пропонував ОСОБА_2 вирішити питання про порядок користування квартирою та виділити йому ? її частини, на що остання відмовила. В подальшому позивач та його представник в судове засідання не з'явились, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлялась належними чином.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на ? частину квартири заперечував. В судовому засіданні пояснив, що позивачці та її сину від першого шлюбу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на праві власності належала квартира АДРЕСА_2. 01 червня 2002 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з відповідачем, який в подальшому на підставі рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року було розірвано. Відповідач за власні кошти і майно, шляхом обміну на належну їм з сином квартиру АДРЕСА_2 обміняла з сусідами квартиру № 6. Квартира № 6 була оформлена договором купівлі-продажу від 15 серпня 2003 року у ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з якими у неї було досягнуто домовленість без доплат обмінятись квартирами, так як такий варіант обміну влаштовував обох сторін. На виконання домовленості 15 серпня 2003 року був оформлений договір на квартиру № 6, відразу після чого був здійснений фактичний обмін квартирами. Таким чином, джерелом набуття ОСОБА_2 у власність квартири № 6 є особисте майно, набуте без участі позивача та до реєстрації шлюбу, тобто за рахунок власності на квартиру № 3, яка є майном і має грошове вираження. ОСОБА_1 не приймав матеріальної участі або своєю працею у набутті права власності на квартиру № 6. Крім того, обмін квартирами був здійснений без доплат по цінам договору, що свідчить фактична співмірність указаних в договорах вартості квартир. Також позов позивача пред'явлений поза межами строку позовної давності, зазначеному у ч. 2 ст. 72 СК України, відповідно до змісту якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюб, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права. Враховуючи те, що під час судового процесу про розірвання шлюбу у 2014 році, відповідачем було заявлено про відсутність у позивача майнових прав подружжя на спільне майно, що слід вважати моментом невизнання ОСОБА_2 прав позивача на спірну квартиру та моментом, з якого ОСОБА_1 дізнався та міг дізнатись про порушення своїх прав на квартиру. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі.

Представник Сектора державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з,явився з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належними чином.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є сином ОСОБА_2І, відповідача по дані й справі. З народження він з матір'ю та батьком проживали в приватизованій квартирі АДРЕСА_2. Після розлучення, батько подарував йому свою частину квартири. У 2002 році мати уклала шлюб з ОСОБА_1 та незабаром у них народилась спільна дитина. Після цього мати вирішила покращити житлові умови, саме в цей час вона дізналась про те, що сусіди з квартири №6 також хочуть змінити квартиру на меншу. Як саме проходило оформлення він не пам'ятає, оскільки був ще дитиною. У 2012 році проходив військову службу у м. Києві, та після повернення дізнався, що мати з ОСОБА_1 не проживають.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з ОСОБА_2 більше двадцяти років. Їй відомо, що ОСОБА_2, як молодому спеціалісту було надано квартиру АДРЕСА_2, яка в подальшому була приватизована. В квартирі проживали ОСОБА_2 її перший чоловік та син. У 2002 році ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 та постало питання про покращення житлових умов, оскільки у них незабаром повинна була з'явитись дитина. У цьому ж будинку на другому поверсі проживала сім'я Чабань, яким необхідна була квартира меншою площею і вони обмінятись квартирами. У 2012 році ОСОБА_1 залишив сім'ю та більше в квартирі не проживав.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона разом з чоловіком проживала в квартирі АДРЕСА_1. У 2002 році вони з чоловіком розлучались і стояло питання розподілу квартири. Їй було відомо, що сусідка з першого поверху ОСОБА_2, хотіла придбати квартиру більшою площею, оскільки у неї була однокімнатна, а сім'я складалась з чотирьох чоловік. Вони домовились про обмін квартирами та ще до оформлення документів здійснили фактичний обмін. Коштів від сім'ї ОСОБА_2 за обмін квартирами ні вона, ні її чоловік не отримували. Питання щодо обміну квартирами вона вирішувала виключно з ОСОБА_2 та переоформлення відбулось на підставі договору купівлі - продажу.

Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до слідуючого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, 01 червня 2002 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 41. Після реєстрації шлюбу відповідач взяла собі прізвище чоловіка «ОСОБА_2», що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_2, виданого 01 червня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області.

Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_3, виданого 22 січня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, встановлено, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сторони по справі.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року було шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1688, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартиру № 6 у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до даного договору, інвентаризаційна вартість відчужуваної квартири становить 6 116 грн.

Згідно копій Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 серпня 2003 року серії ВВА № 126554 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15 травня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2І, на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу серії ВАО 024935 від 15 серпня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу, належить квартира № 6 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки КП «Богодухівське БТІ» № 542 від 24 листопада 2016 року вбачається, що згідно реєстраційних документів станом на 31 грудня 2012 року, власником квартири № 6 розміщеної за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області 15 серпня 2003 року за реєстрованим № 1687.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно змісту ч. 2 ст. 372 ЦК України та ч.ч. 1,2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частині вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача в тому, що квартиру АДРЕСА_1 не було придбано за кошти, а власність на неї було набуто в результаті обміну однокімнатної квартири АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_2, ( зараз ОСОБА_2), ОСОБА_11, ОСОБА_6, на праві спільної сумісної власності та 1/3 частини якої в подальшому ОСОБА_11 подарував ОСОБА_6, оскільки згідно договору купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №188, ОСОБА_2, за себе особисто та як законний представник від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 передали у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_12, яку останній прийняв та сплатив за неї 7 000 грн. у 2004 році, а квартиру № 6 у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 було придбано ОСОБА_2 у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у 2003 році, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2003 року. Також суд не приймає до уваги свідчення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_7 так як вони спростовуються нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, які на даний час ніким не оспорюються. Проте всі свідки підтвердили, що на час придбання спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом, вели спільний побут, та відповідач була вагітною, потребували збільшення житлової площі, тому придбання квартири було здійснено в інтересах сім,ї.

Крім того, суд ставить під сумнів твердження відповідача про відсутність у позивача доказів джерел матеріальної участі у придбанні квартири № 6, оскільки згідно довідки ТОВ «ЮНИС-М» ОСОБА_1 в період з 20 лютого 1999 року по 20 грудня 2004 року на підставі цивільно - правового договору працював на вищевказаному підприємстві та отримував стабільну заробітну плату.

Суд не приймає до уваги Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, оскільки він не спростовує існування ТОВ «ЮНІС-М» та те, що ОСОБА_1 працював в даному товаристві у 2003 році.

Таким чином суд не приймає до уваги копії заперечень від 11 листопада 2016 року та довідку від 01 серпня 2017 року, оскільки стороною по справі не надано оригінали даних документів та довідка квартальної не є беззаперечним доказом того,що ОСОБА_1 не проживав у спірній квартирі з березня 2012 року.

Також суд не приймає до уваги довідку квартальної Богодухівської міської ради від 30.01.2018 року, так як її зміст є сумнівним для суду та суперечить наданим нотаріально посвідченим договорам купівлі-продажу. Крім того, відноситься до обставин 15-річної давнини.

Крім того суд не погоджується з позицією відповідача стосовно того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами було розірвано у 2014 році і ОСОБА_2 та її представник вважають, що саме з цього часу обчислюється строк перебігу позовної давності.

Відповідно до змісту правової позиції Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

При розгляді справи про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2014 році спір про майно не розглядався, після розірвання шлюбу сторони продовжували користуватись спірною квартирою. У 2017 році ОСОБА_2 почала чинити позивачу перешкоди у користуванні житлом, змінила замки. Він пропонував мирно вирішити питання, але ОСОБА_2 з цим не погодилась. Оскільки про порушення своїх майнових прав позивач дізнався у 2017 році, тому суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як вбачається з матеріалів справи, вартість спірної квартири на момент придбання становить 6 116 грн., проте при подачі позову до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 8 000 грн. (квитанції № 0.0.775327623.1 від 29 травня 2017 року), що є 7 360 грн. більшим за передбачену Законом ставку, які підлягають поверненню позивачеві, як зайво сплачені.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640,00 грн.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, заявлено цілком обґрунтовано, а тому підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 70, 63 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 206, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання права власності на ? частину квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 кв. 6 Харківської області, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) гривен.

Зобов'язати одержувача коштів повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, зайво сплачені 7 360 (сім тисяч триста шістдесят) гривен судового збору, згідно квитанції № 0.0.775327623.1 від 29 травня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

СУДДЯ