Справа № 462/922/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/7284/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно заборгованість за договором позики в сумі 149 748 гривень.

У порядку забезпечення позову позивач просив накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1, що належить відповідачам на праві спільної часткової власності.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року відмовлено позивачу ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвлу суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що необхідність вжиття означених заходів полягає у тому, що можливість подальшого вільного розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1, що належить Відповідачам на праві спільної часткової власності та набута у порядку спадкування - утруднить та зумовить неможливість виконання у майбутньому ухваленого рішення суду в разі задоволення позову, оскільки фактично вільне розпорядження квартирою може призвести до її реалізації, перепродажу, а отже не буде і змоги захистити права та законні інтереси ОСОБА_2 щодо повернення коштів отриманих спадкодавцем Відповідачів згідно розписки.

Вказує, що його вимоги щодо забезпечення позову є обґрунтованими, а вид забезпечення позову, на вжитті якого наполягає позивач, є співмірними із заявленими позовними вимогами, адже вжиття заходів щодо заборони розпорядження квартирою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - не виходить за межі заявлених позовних вимог та стосується конкретно лише забезпечення реалізації у майбутньому можливого способу захисту порушених прав позивача щодо повернення коштів згідно розписки.

На думку апелянта невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, може мати наслідком її відчуження відповідачами, що суттєво ускладнить чи взагалі унеможливить виконання рішення у випадку задоволення позовних вимог щодо стягнення із відповідачів заборгованості у розмірі 149 748,00 грн., оскільки відповідно до ч. 5 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року - скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволити.

Накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 в рахунок суми боргу 149 748 грн. та судовий збір.

В ході виконавчого провадження стало відомо, що боржник визнаний померлим ще до розгляду справи про стягнення з нього коштів, а все майно, яке йому належало, зокрема квартира за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 61,2 кв.м перейшло у спільну власність двом спадкоємцям- ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частини.

Постановою державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 15 вересня 2017 року закрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 149 748 гривень боргу на підставі п.3 ч.1 ст.39,ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.12), тому у жовтні2017 року ОСОБА_2 звернувся з новим позовом до спадкоємців померлого - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення з них солідарно зазначених сум, і в порядку забезпечення даного позову просив накласти арешт на майно відповідачів.

Згідно з ч.2 ст.151 ЦПК України в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-ІV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин у заяві про забезпечення позову зокрема має бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що позивачем не подано жодного належного доказу на підтвердження того факту, що не застосування заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав та інтересів, а доводи, що відповідачі можуть відчужити квартиру яка їм належить на праві спільної власності є лише припущенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, враховуючи такі вимоги чинного законодавства.

Відповідно до ст.149 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч.1,ч.3 ст.150 ЦПК України ( в редакції 2004 року)позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення су України; нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004р у про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів

Відповідно до положень статей 321 та 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що підстав для забезпечення позову немає, вірно врахувавши, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів які б підтверджували необхідність вжиття заходів забезпечення позову, та що може бути утруднене чи неможливе виконання рішення суду по справі, а також те, що накладення арешту на квартиру не є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.