Справа № 530/765/17
Провадження № 2/535/7/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року Котелевський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Якименко Т.О.,

при секретарі - Балала Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Котельва Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житла, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Зіньківська державна нотаріальна контора,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 31 травня 2017 року звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку, посвідчений Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за реєстровим № 2092, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 ? частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Зіньківською державною нотаріальною конторою 30.05.2014 року за реєстровим №643, в користь ОСОБА_2 на 3/8 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Після заявлених суддями Зіньківського районного суду Полтавської області самовідводів, вказана справа надійшла на розгляд до Котелевського районного суду Полтавської області 11.09.2017 року.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо недійсності договору дарування, зазначила, що на час укладення договору дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2, посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за №2092, вказаний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Під час нотаріального посвідчення договору дарування в Зіньківській державній нотаріальній конторі нотаріус не витребував від дарувальника документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно.

Вказаний у договорі дарування, як правовстановлювальний документ - Угода про розірвання договору, не є правовстановлювальним документом, тому договір дарування не відповідає вимогам закону, а саме посвідчений нотаріусом з порушенням вимог ст.ст. 21, 35 Закону УРСР «Про державний нотаріат» і тому відповідно до ст.48 ЦК УРСР є підстави визнати його недійсним.

Позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач обгрунтовує тими обставинами, що відповідач ОСОБА_2 не мав права на спадкування після смерті його матері, ОСОБА_4, так як він не прийняв спадщину, а заповіт складений ОСОБА_4 19 серпня 1965 р., яким йому заповідано усе майно, скасовано заповітом складеним ОСОБА_4 05.12.1987 р., яким ОСОБА_3 заповідано ? частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3

Своє право на звернення до суду з заявленими позовними вимогами, позивач обгрунтовує тим, що вона прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5, як племінниця спадкодавця в порядку представлення свого батька, ОСОБА_6, - рідного брата ОСОБА_5.

Вважає, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 входить до складу спадкового майна, право власності на яке належало ОСОБА_5 на час його смерті і перейшло до неї в порядку спадкування за законом, так як відчуження ? частини житлового будинку ОСОБА_3 та спадкування 3/8 частини ОСОБА_2, є незаконними. Позовні вимоги підримує в повному обсязі просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав повністю, пояснив, що позивач, ОСОБА_1, на час укладення договору дарування ? частини житлового будинку по АДРЕСА_1, не мала будь-яких прав на відчужуване майно, тому в момент його укладення не були порушені права, свободи чи інтереси позивачки, а відтак заявлена вимога про визнання недійсним договору є безпідставною. З цих підстав заперечує проти позовних вимог, просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_2, у судовому засдіанні позовні вимоги також не визнав в повному обсязі, просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі за їх безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7, в судовому засіданні в спростування доводів позивачки обгрунтував заперечення проти позову наступними обставинами, в тому числі і тими, які мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Вказав, що заочним рішенням Котелевського районного суду Полтавської області у справі №530/1762/13-ц від 19 грудня 2013 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Зіньківської міської ради Полтавської області, Зіньківської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_3, та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 грудня 1996 року на ім'я ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за №2137. Ухвалюючи рішення суд встановив, що спадкоємець за законом ОСОБА_5 не мав права на спадкування 1/2 частини спадкового майна, оскільки на час отримання ним спірного свідоцтва про право на спадщину за законом, був заповіт спадкодавця, яким спадкодавець все своє майно на яке вона матиме право заповідала своєму синові ОСОБА_2 Рішення у цій справі набрало законної сили. Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами заочного рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2013 року по справі №530/1762/13-ц закрито, з підстав, що заявник не є тією особою, яка має право на звернення до суду з подібною заявою. Таким чином спростовуються доводи ОСОБА_1, що до неї перейшли процесуальні права ОСОБА_5, в порядку правонаступництва.

Ухвалюючи рішення по справі №1607/3109/2012 від 12 жовтня 2015 року про відмову ОСОБА_2 у визначенні додаткового строку для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_4, апеляційний суд Полтавської області встановив, що з 05 липня 1996 року по 19 червня 2003 року ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, тим сами підтвердив прийняття

ОСОБА_2 спадщини після смерті матері, ОСОБА_4, шляхом фактичного її прийняття.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державний нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В., у судове засіданні не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Державний нотаріус Герасименко Л.В. надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, матеріали цивільної справи №530/1762/13-ц, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі з наступних підстав.

26 вересня 1992 року за реєстраційним номером 2092 у Зіньківській державній нотаріальній конторі Полтавської області посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їй ? частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1. На час укладення договору дарування діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ч. 1 ст.22, ст.23 цього кодексу майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 23 цього ж кодексу встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Таким чином договором дарування відчужено ? частину спільної сумісної власності подружжя в житловому будинку. Тому доводи позивача, ОСОБА_1, що договором дарування відчужено ? частину житлового будинку належну особисто ОСОБА_4, є безпідставними.

Відповідно до п. 52 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом від 31 жовтня 1975 р. №45/5 договори про відчуження будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, які набуто після реєстрації шлюбу і є спільною (сумісною) власністю подружжя, можуть бути посвідчені лише при наявності письмової згоди другого з подружжя на відчуження будинку (частини будинку), квартири.

В матеріалах справи є письмова згода ОСОБА_5 - другого з подружжя від 26.09.1982 року (а.с 127-128), в якій він надав згоду своїй дружині ОСОБА_4 на дарування 1/2 частини житлового будинку, чим спростовуються доводи позивача, ОСОБА_1, про відчуження частки у спільній сумісній власності подружжя без згоди ОСОБА_5, як другого подружжя.

Відповідно до змісту ст. ст. 227, 243, 244 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні у власність майно. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 60 ЦК УРСР 1963 року визначено, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Позивачем не доведено, що під час укладення договору дарування від 26.09.1992 року сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору, що воля дарувальника не була вільною, що дарувальник помилялася щодо обставин вчиненого правочину, що правочин вчинений внаслідок обману, насильства, погрози і воля дарувальника не була спрямована на відчуження майнових прав. Належність права власності на житловий будинок ОСОБА_4 на час укладення договору дарування від 26 вересня 1992 року позивачем не заперечується. Також, суд зазначає, що правовими наслідками недійсності правочину, передбаченими ч. 1 ст. 48, ч.3 ст. 145 ЦК УРСР є повернення кожною із сторін другій стороні у натурі всього, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто двостороння реституція, а оскільки сторона договору від 26 вересня 1992 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, реституція стосовно цього майна не може бути застосована, так як необхідною умовою для цього є саме воля попереднього власника - відчужувача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 заявлених до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ? частини житлового будинку, посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за реєстровим № 2092, слід відмовити за безпідставністю вимог.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла ОСОБА_4, про що 04 червня 1996 року Виконавчим комітетом Зіньківської міської ради народних депутатів в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №87 і видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 ОСОБА_2 з 05 липня 1996 року по 19 червня 2003 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 де відкрилася спадщина. На час відкриття спадщини діяли норми Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) і відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягають застосованню до спірних правовідносин.

Пунктом 1) ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Частиною другою цієї статті встановлено, що зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції

Української РСР № 18/5 від 18 червня 1994 року р. встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння майном може бути запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

В матеріалах справи є рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили і є чинним на час судового розгляду, яким встановлено, що ОСОБА_2 з 05 липня 1996 року по 19 червня 2003 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, чим спростовуються доводи позивача, ОСОБА_1, що відповідач, ОСОБА_2, спадщину після смерті матері, ОСОБА_4, не приймав.

Заочним рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2013 року позов ОСОБА_2 до Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області, ОСОБА_5, співвідповідача Зіньківської міської ради Полтавської області, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та про визнання права власності на нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3, задоволено частково. Скасовано свідоцтво про право на

спадщину за законом серії ААА №519973 на ім'я ОСОБА_5 від 12 грудня 1996 року, по спадковій справі №351 зареєстрованого за №2137. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили і є чинним на час розгляду справи. Цим судовим рішенням встановлено, що спадкоємець за законом ОСОБА_5 не мав права на спадкування 1/2 частини спадкового майна, оскільки на час отримання ним спірного свідоцтва про право на спадщину за законом, був заповіт спадкодавця, яким спадкодавець все своє майно на яке вона матиме право заповідала своєму синові ОСОБА_2

Вказана обставина відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування щодо відсутності прав на спадкування за законом ? частини житлового будинку у ОСОБА_5 і наявності у ОСОБА_2 права на спадкування за заповітом.

Статтею 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

В параграфі 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 р. по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява N 48553/99) Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів «Брумареску проти Румунії», параграф 61.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_5. За місцем постійного його проживання: АДРЕСА_5 відкрилася спадщина. Спадщину прийняла позивач, ОСОБА_1, як племінниця в порядку представлення свого батька, ОСОБА_6, рідного брата ОСОБА_5.

Спадкова справа заведена 11 січня 2015 року у Зіньківській державній нотаріальній конторі за №2 у нотаріуса і за №56976407 у Спадковому реєстрі, за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини. Родинні відносини позивачки ОСОБА_1, зі спадкодавцем, ОСОБА_5. встановлені рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14.09.2016 року, яке набрало законної сили 27.09.2016 р. і є чинним на час розгляду цієї справи.

Таким чином, право позивача, ОСОБА_1, на спадкування майна, право власності на яке належало ОСОБА_5 на час його смерті, є доведеним фактом. Ухвалюючи рішення у справі про встановлення факту родинних відносин, суд прийняв як належні докази письмові пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яким засвідчено, що ОСОБА_1 часто їздила до дядька, купляла йому подарунки, підтримувала родинні зв'язки, постійно мала з ним телефонний зв'язок.

Вказані обставини підтверджують можливість ОСОБА_1 дізнатися про укладення 26.09.1992 року договору дарування ? частини житлового будинку та видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину, після смерті ОСОБА_11

Доводи позивача, ОСОБА_1, щодо порушення вимог Закону України «Про нотаріат» при видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину від 12.12.1996 року, суд відхиляє, так як з приводу незаконності свідоцтва про право на спадщину є судове рішення яке набрало законної сили, тому необхідності інвентаризувати обставин вчинення нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право на спадщину, яке скасовано, немає.

Позивач, ОСОБА_1, не надала доказів того, що ОСОБА_5 звертався в органи нотаріату з заявою про видачу йому свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя.

Нормами статті 71 Закону України «Про нотаріат» в першій його редакції від 02.09.1993 року встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка

померлого у спільній власності.

З приводу правильності виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом та відкритої спадщини на 1/8 частину житлового будинку, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 535 ЦК УРСР право на обов'язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні подружжя, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Згідно заповіту, який був складений 19 серпня 1965 року Тростянецькою державною нотаріальною конторою Сумської області, зареєстрованого в реєстрі за №1219, спадкодавець ОСОБА_12, все своє майно заповіла своєму сину, ОСОБА_2.

Під час судового засідання з матеріалів справи встановлено наявність заповіту від 05.12.1987 року складеного ОСОБА_4 в якому вона заповідала належну їй 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6, своєму онукові ОСОБА_3.

Питання недійсності свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого від 30 травня 2014 року на ім'я ОСОБА_2 в зв'язку з наявністю двох заповітів не може бути взяте судом до уваги, оскільки позивач не ставила питання про визнання недійсними вказаних заповітів.

Крім того суд під час судового розгляду даної цивільної справи виходив також з того, що нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори, який здійснював підготовку документів спадкової справи на майно ОСОБА_4 та видавав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30 травня 2014 року на ім'я ОСОБА_2 в силу своєї компетентності та службових обов'яків відповідно до вимог Закону України "Про нотаріат" та Цивільного кодексу України, несе відповідальність за видані ним документи, а доказів про оскарження його дій та рішень або їх недійсність на момент розгляду даної цивільної справи позивачкою суду не надано, як і не виявлено в ході судового засідання.

Оскільки ОСОБА_5 був чоловіком ОСОБА_4, який на час її смерті був непрацездатним, то він мав обов'язкову долю у спадщині в порядку ст. 535 ЦК УРСР. При цьому позивачем не доведено тих обставин, що відкрита спадщина у вигляді 1/8 частини житлового будинку по АДРЕСА_7, як обов'язкова частка ОСОБА_5, є меншою ніж 2/3 частин, яка належала б кожному із спадкоємців за законом з урахуванням успадкування ОСОБА_5 вартості предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку після смерті ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 10, 13, 19, 31, 82, 141, 263, 264, 265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 60, 227, 243, 244 ЦК УРСР 1963 року, п. 4 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, ст. ст. 15, 16, 346 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житла, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, відмовити повністю.

Судові витрати позивачці не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана через Котелевський районний суд Полтавської області.

Суддя (підпис)

З оригіналом згідно:

Голова Котелевського районного суду

Полтавської області Т.О.Якименко