ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/8417/15-ц

провадження № 22-ц/4809/81/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Мурашка С.І., Суровицької Л.В.

секретар Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник за довіреністю ОСОБА_2

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», представник за довіреністю ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 квітня 2017 року у складі судді Панфілової А.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, повернення сплачених коштів та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, повернення сплачених коштів та стягнення моральної шкоди.

Зазначав, що з метою придбання автомобіля марки Рено він звернувся до відповідача, який повідомив, що такий автомобіль в нього є і він може його продати, однак для цього необхідно укласти договір фінансового лізингу, який за твердженням відповідача, і є договором купівлі-продажу автомобіля. Між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001807 від 29 червня 2015 року та сплачено на рахунок відповідача аванс за автомобіль в сумі 42360 грн., що підтверджується квитанціями №№ 58,59. Ціна автомобіля визначена в євро в статті № 8 цього договору.

Відповідач свої зобов?язання не виконав, автомобіль по обумовленій ціні до цього часу не надав, посилаючись, що він знаходиться у непридатному стані. У зв?язку з цим він вимушений був відмовитись від цього договору на підставі ч.1 ст.665 ЦК України.

Внаслідок неправомірних дій відповідача він переніс фізичні та моральні страждання, сильно хворів.

Просив визнати договір фінансового лізингу № 001807 від 29 червня 2015 року договором купівлі-продажу автомобіля, визнати правомірною відмову позивача від договору № 001807 від 29 червня 2015 року на підставі ч.1 ст.665 ЦК України внаслідок відмови відповідача передати проданий йому товар, визнати суму 42360 грн. як авансовий платіж частини вартості автомобіля, визнати не правочинною та недійсною статтю 12 договору № 001807 від 29 червня 2015 року, як таку, що протирічить принципам розумності, справедливості, а також такою, що чинить дисбаланс прав та обов?язків по договору на користь відповідача, стягнути з відповідача на його користь суму авансової оплати частини вартості придбаного автомобіля в розмірі 42360 грн. та суму 423 грн. 60 коп., які сплачені відповідачу та банку за проведення фінансової операції, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за вчинення незаконних дій та відмову від виконання договору № 001807 від 29 червня 2015 року в сумі 20000 грн.

В ході розгляду справи позовні вимоги уточнив в частині стягнення сплаченого авансового платежу, просив зменшити цю суму на 5507 грн. 22 коп., які відповідач перерахував позивачу платіжним дорученням. В іншій частині позовні вимоги залишив без змін (а.с.87).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю та безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що на час звернення з позовом до суду не існувало судової практики щодо визнання нікчемними договорів лізингу, якщо підпис фізичної особи на ньому не завірений нотаріально. Суд проігнорував правову позицію у аналогічних справах та ухвалив неправосудне рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху, запропоновано сплатити судовий збір в сумі 1212 грн. 64 коп. (а.с.131). Ухвалою від 26 травня 2017 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто позвачу (а.с.139).

Постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 травня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції ( а.с.170-173).

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов.

Ухвалою судді Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 липня 2018 року в складі відкрито апеляційне провадження (а.с.176). Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 липня 2018 року в складі головуючого-доповідача ОСОБА_4, суддів Єгорової С.М., Чельник О.І. справу призначено до розгляду на 18 вересня 2018 року (а.с.179), розгляд справи відкладено на 09 жовтня 2018 року (а.с.186). Ухвалою від 18 вересня 2018 року продовжено строк розгляду справи на п?ятнадцять днів (а.с.187).

У звязку з ліквідацією Апеляційного суду Кіровоградської області справу передано до утвореного Кропивницького апеляційного суду, 08 жовтня 2018 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_5, 08 жовтня 2018 року та 31 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів для розгляду справи (а.с.195,196, 208).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду на раніше визначені дату та час 09 жовтня 2018 року, на 14 год. 00 хв. (а.с.197), у зв?язку з неявкою в судове засідання учасників справи розгляд справи відкладено на 31 жовтня 2018 року на 15 год. 00 хв. (а.с.200).

В засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим в установленому законом порядку місцезнаходженням юридичної особи (а.с.201, 212-214) в засідання апеляційного суду не прибув, направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення судова повістка 22 жовтня 2018 року повернута суду в звязку із вибуттям одержувача (а.с.205). За відомими у справі іншими адресами відповідача (а.с.203-205) під час доставлення судові повістки не вручені.

За таких обставин відповідно до п.1 ч.7, п.3 ч.8, ч.10 ст.128, ст.131 ЦПК України колегія суддів вважає, що відповідач відповідно до вимог ЦПК України повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за адресою місцезнаходження юридичної особи, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його пресдтавника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 29 червня 2015 року ТОВ «Євролізинг Україна» і ОСОБА_1 уклали договір №001897 фінансового лізингу (а.с.21-37). В цей же день позивач в порядку виконання умов договору сплатив відповідачу платіж в сумі 42360 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.38). Предметом лізингу є автомобіль «Рено Дастер».

29 червня 2015 року та 08 липня 2015 року позивач звернувся із заявою до відповідача про повернення йому сплачених коштів, на що відповідач листом №375 від 30 липня 2015 року відповів, що сплачена ним сума складається із адміністративного платежу в сумі 33181 грн.30 коп. та авансу в сумі 9178 грн.70 коп. За умовами укладеного договору адміністративний платіж поверненню не підлягає, а авансовий платіж підлягає поверненню в розмірі 60%, що становить 5507 грн.22 коп. (а.с.64).

28 жовтня 2015 року платіжним дорученням грошові кошти в сумі 5507 грн.22 коп. повернуто позивачу (а.с.65).Не повернута сума становить 36 852 грн.78 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що за відсутності вимоги про визнання договору недійсним з тих чи інших підстав, за відсутності будь-яких доказів у справі, суд не може вирішувати питання щодо недійсності та нікчемності договору та повернення сплачених на виконання умов цього договору коштів, однак такий висновок суду не ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України 2004 року),а не саме по собі посилання на певну норму закону, і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України 2004 року).

Позивач підставами для повернення сплачених ним за договором фінансового лізингу коштів зазначав невідповідність його вимогам закону, порушенням його прав споживача на повернення йому в повному розмірі коштів за договором, який не виконано.

Правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи аналіз норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договорутакий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу від 29 червня 2015 року не були дотримані, цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини другої статті 799 ЦК України, а тому він є нікчемним.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, а також в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року справа №757/5326/16-ц, провадження №61-34164св18.

Під час ухвалення рішення апеляційний суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у звязку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому суд також застосовує за власною ініціативою наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною пятою статті 216 ЦК України.

Виходячи з принципу верховенства права, закріпленого в ст.8 Контитуції України, загальних засад цивільного законодавства: судового захисту цивільного права, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів приходить до висновку, що залишок отриманого за нікчемним правочином платежу в сумі 36 852 грн.78 коп. грн. відповідач зобовязаний повернути позивачу, який є споживачем та більш слабким субєктом економічних відносин.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Сплачена позивачем комісія банку в сумі 423 грн. 60 коп. поверненню не підлягає, оскільки ці кошти за нікчемним правочином відповідач не отримував. Також не підлягає задоволенню позов про відшкодування моральної шкоди, оскільки правовідносини між сторонами є не деліктними, а договірними.

За правилами ст.141 ЦПК України в звязку із скасуванням рішення суду та задоволенням апеляційної скарги апеляційний суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги відповідно до ставок, встановлених на час подання позову в листопаді 2015 року, в сумі 1157 грн.52 коп. (551.20 + 606.32).

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 квітня 2017 року.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (місце знаходження 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 12, оф.195, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання 25013, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в порядку застосування наслідків нікчемного правочину 36 852 грн.78 коп.

В іншій частині позову відмовити .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (місце знаходження 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 12, оф.195, ) в дохід держави судовий збір в сумі 1157 грн.52 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 05 листопада 2018 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: С. І. Мурашко

ОСОБА_6