Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 523/17366/15-ц

провадження № 61-753 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач- ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2016 року у складі судді Бузовського В. В.та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Варикаші О. Д., Станкевича В. А., Бабія А. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з серпня 2004 року по жовтень 2015 року вона перебувала із ОСОБА_6.у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей: сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначала, що відповідач жорстоко ставився до неї та дітей. Шлюбні відносини із відповідачем були припинені з травня 2012 року, коли вона з дітьми повернулася до України з Йорданського Хашимітського Королівства, де вони проживали разом з чоловіком. З того часу діти постійно проживають з нею, перебувають на її утриманні. ОСОБА_6.участі у вихованні дітей не приймає, матеріальної допомоги не надає, протягом тривалого часу жорстоко поводився з дітьми.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просила суд: позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно їх малолітніх дітей: сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2; стягнути з ОСОБА_6 на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення сином ОСОБА_10 повноліття, а потім у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу до повноліття дочки ОСОБА_12; стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 пред'явив зустрічний позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні та спілкування з дитиною. Зазначав, що вимоги про стягнення аліментів ним визнаються, а проти позбавлення його батьківських прав він заперечує.

Позовна заява мотивована тим, що він любить дітей, ніколи з дітьми жорстоко не поводився, приймав і бажає приймати участь у вихованні дітей, але відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми. У 2012 році ОСОБА_4 разом з їхніми дітьми раптово, без його згоди, виїхала з Йорданського Хашимітського Королівства до України і з того часу чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми.

У червні 2015 року він звернувся до органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про визначення способів його участі у вихованні дітей, проте у задоволенні його заяви було безпідставно відмовлено.

Також вказував, що він був працевлаштований за контрактом, тому не міг разом з дружиною та дітьми переїхати до України і зробив це за першої можливості. До дружини та дітей ставився добре, насильства не вчиняв.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд: зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у спілкуванні з дітьми і визначити спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми шляхом встановлення систематичних побачень щотижня у неділю з 11.00 години до 13.00 години в присутності матері дітей, а також у будь-який інший час за попередньою домовленістю з матір'ю дітей.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 січня 2016 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_6 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого

2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу відповідача щомісяця, починаючи з 9 листопада 2015 року і до досягнення старшою дитиною ОСОБА_4 повноліття, а саме до 1 лютого 2024 року.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_6 відносно неповнолітнього ОСОБА_4, актовий запис № 735 від 21 лютого 2006 року по відділу державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_6 відносно неповнолітньої ОСОБА_13, актовий запис ОСОБА_14 № 172/1848 цивільна реєстрація ОСОБА_14 701/807 по бюро реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_14 реєстрації актів цивільного стану та паспортного столу Міністерства внутрішніх справ Йорданського Хашимітського Королівства (повторний актовий запис від 15 травня 2014 року № 2 по відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції). В частині стягнення аліментів на утримання дітей допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що як в період проживання з позивачкою в шлюбі, так і після розірвання шлюбу ОСОБА_6 ухилявся та ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітніх дітей, не піклувався та не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не забезпечував і не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток як складову виховання, не спілкувався з дітьми і не спілкується в обсязі, необхідному для їхнього нормального самоусвідомлення; не сприяв і не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, враховуючи насильство, яке він вчиняв відносно позивачки в присутності дітей та відносно самих дітей.

Врахувавши, що в частині стягнення аліментів відповідач позов визнав, суд виходив із вимог статті 183 СК України про визначення єдиної частки від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей.

Також суд зазначив, що задоволення первісного позову виключає можливість задоволення зустрічного позову.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що шлюбні відносини між сторонами фактично були припинені з травня 2012 року, після втечі ОСОБА_4 із дітьми з Йорданського Хашимітського Королівства за допомогою Консульства України в Йорданії, яка була обумовлена фізичним та психічним насильством над нею та її малолітніми дітьми зі сторони ОСОБА_6, що встановлено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2015 року про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, що набрало законної сили. Крім того, згідно висновків органу опіки та піклування від 5 січня 2016 року та від 25 листопада 2016 року орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_6 батьківських прав щодо малолітніх дітей та недоцільним визначати способи його участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми.

У частині стягнення аліментів рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.

У грудні 2016 рокуОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не прийнято до уваги його тверджень про те, що він любить своїх дітей, бажає з ними спілкуватися та приймати участь у їх вихованні та те, що він ніколи жорстоко з дітьми не поводився. При цьому посилався на пункти 2 і 3 частини першої статті 164 СК України та зазначав, що ОСОБА_4 не надано жодних доказів, які б підтверджували її твердження про його жорстоке поводження з дітьми, а висновки судів ґрунтуються лише на її поясненнях, тобто на припущеннях.

Також зазначав, що судами не прийнято до уваги його пояснення про те, що виїжджаючи з Йорданії, позивачка подала до Посольства України заяву із проханням відмовляти йому в оформленні візи для в'їзду на територію України, чим навмисно спричинила перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Тому з травня 2012 року по березень 2015 року він не мав можливості в'їхати до України через те,що за заявою ОСОБА_4 йому не відкривали візу в Консульстві України в Йорданії, постійно відмовляли в проведенні співбесіди з консулом.

У березні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилався на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому у відзиві вказано, що ОСОБА_6 жорстоко ставився до неї та дітей. Шлюбні відносини із відповідачем були припинені з травня 2012 року, коли вона з дітьми повернулася до України з Йорданського Хашимітського Королівства, де вони проживали разом з чоловіком. З того часу діти постійно проживають з нею, перебувають на її утриманні. ОСОБА_6 участі у вихованні дітей не приймає, матеріальної допомоги не надає, протягом тривалого часу жорстоко поводився з нею та дітьми. Вказані обставини підтверджуються, на думку представника позивачки, висновками органу опіки та піклування та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2015 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

2 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 (громадянка України) та ОСОБА_6 (громадянин Йорданського Хашимітського Королівства) перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 серпня 2004 року по 13 жовтня 2015 року, від якого вони мають двох дітей: сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом також установлено, що шлюбні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 фактично були припинені з травня 2012 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2015 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом із матір'ю.

Згідно висновків органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 5 січня 2016 року та від 25 листопада 2016 року орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_6 батьківських прав щодо його малолітніх дітей: сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, та недоцільним визначати способи його участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У своїх запереченнях на позов про позбавлення батьківських прав та у своєму зустрічному позові ОСОБА_6 посилався на те, що від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, його винної поведінки немає, насильства на дружиною та дітьми не вчиняв.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав щодо його малолітніх дітей, суд першої інстанції виходив із доведеності фактів жорстокої поведінки відповідача відносно дружини та дітей та послався при цьому на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2015 року, яким шлюб між сторонами розірвано та встановлено місце проживання неповнолітніх дітей разом із матір'ю.

Разом з тим, матеріали справи доказів на підтвердження вчинення насильства ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей не містять і такі факти не були предметом дослідження при ухваленні рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2015 року.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України 2004 року, чинного на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року не перевірив належним чином доводів та заперечень ОСОБА_6, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу; усіх фактичних обставин для правильного вирішення справи не встановив і не визначив, чи дійсно мали місце факти вчинення насильства ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей, чи дійсно ОСОБА_6 свідомо та умисно ухиляється від виконання батьківських обов'язків; чи є доведеними факти такого ухилення; не перевірив доводів відповідача про те, що він ще в червні 2015 року звертався до органу опіки та піклування із заявою про визначення способу його участі у вихованні дітей та з серпня 2015 року перераховує кошти на утримання дітей.

Ураховуючи викладене, є передчасним і висновок суду про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні та спілкування з дитиною, який залежить від вирішення первісного позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк

С. Ф. Хопта