Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 552/4406/16-ц

провадження № 61-4930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія» на рішення Київського районного суду м. Полтави, у складі судді Миронець О. К., від 16 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В., від 13 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія» (далі - ТОВ ВКК «Арія») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву ОСОБА_3 мотивовано тим, що 25 листопада 2015 року її було прийнято на посаду в.о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» на підставі контракту. Строк дії контракту було визначено до 24 листопада 2016 року. 21 липня 2016 року її було звільнено відповідно до наказу про звільнення з роботи за № 389, але заяви на звільнення вона не подавала, у зв'язку з чим вважала своє звільнення з вказаної посади незаконним.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд скасувати наказ № 389 від 21 липня 2016 року про її звільнення, поновити її на посаді начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія», стягнути з ТОВ ВКК «Арія» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61 568, 10 грн, 5 000, 00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу у розмірі 2 000, 00 грн та судові витрати у розмірі 1 280, 00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 рокузадоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Скасовано наказ № 389 від 21 липня 2016 року, яким звільнено ОСОБА_3 з посади в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія». Поновлено ОСОБА_3 на посаді в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія». Стягнуто з ТОВ ВКК «Арія» на користь ОСОБА_3 61 941, 24 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яких підлягають утриманню податки та інші обов'язкові платежі, 5 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням положень частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки була відсутня домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, а також відсутнє волевиявлення працівника на розірвання трудового контракту у момент звільнення. Встановлено, що ОСОБА_3 заяву про звільнення не писала, роботодавцю її не подавала.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки роботодавець звільнив працівника без законної підстави.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2017 року доповнено рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року, зазначено, що рішення у частині поновлення ОСОБА_3 на посаді в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» підлягає негайному виконанню. Стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

У січні 2018 року ТОВ ВКК «Арія» подано касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року.

У касаційній ТОВ ВКК «Арія»просить рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що контракт з позивачем закінчив свою дію 24 листопада 2016 року, що унеможливлює її поновлення на посаді. А підставою для звільнення ОСОБА_3 була заява, особисто нею подана. Також ОСОБА_3 власноруч зробила запис у трудовій книжці про звільнення та підписала табель робочого часу за липень 2016 року.

29 січня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

31 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких заявник вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

27 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ ВКК «Арія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ТОВ ВКК «Арія» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 07 лютого 2014 року була прийнята на посаду інспектора з кадрів у відділ кадрів ТОВ ВКК «Арія».

30 грудня 2014 року ОСОБА_3 було переведено на посаду старшого інспектора з кадрів ТОВ ВКК «Арія».

25 листопада 2015 року ОСОБА_3 переведена на посаду в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія», та з нею укладено контракт № 447 від 25 листопада 2015 року. Строк дії контракту з 25 листопада 2015 року по 24 листопада 2016 року.

Відповідно до положень пункту 5.2 контракту цей контракт може бути припинений у таких випадках: після закінчення строку дії контакту; за угодою сторін; за ініціативою компанії до закінчення дії контракту у випадках, передбачених чинним законодавством України (стаття 40 КЗпП України); з ініціативи працівника з будь-якої причини при обов'язковому письмовому попередженні компанії не пізніше, ніж за місяць до припинення дії цього контракту.

Відповідно до наказу № 389 від 21 липня 2016 року ОСОБА_3 звільнена з посади в. о. начальника відділу кадрів 21 липня 2016 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Підставою для видачі наказу визначена заява ОСОБА_3 від 21 липня 2016 року.

Відповідно до висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 336 від 10 лютого 2016 року рукописний текст від імені ОСОБА_3 у заяві від її імені від 21 липня 2016 року на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_5 виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_3 у заяві від її імені від 21 липня 2016 року на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_5 виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням її підпису на «око».

Згідно висновку спеціаліста Інституту судової експертизи та криміналістики з судово-почеркознавчого дослідження від 24 березня 2017 року, рукописний текст заяви на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3 від 21 липня 2016 року ймовірно виконаний ОСОБА_6

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами.

За правилами пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

За змістом пункту 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Поновлення на роботі допускається за рішенням суду, якщо працівник звільнений без законних підстав (стаття 235 КЗпП).

Суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов вірного висновку про те, що позивач була незаконно звільнена, оскільки беззаперечно доведено, що заяву про звільнення вона особисто не підписувала. Судами встановлено відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на момент видачі наказу про її звільнення на припинення трудового договору. За відсутності заяви ОСОБА_3 роботодавець не мав законних підстав для видання наказу про її звільнення з роботи за угодою сторін.

Проте, суди залишили поза увагою, що припинення трудового договору у зв'язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника, адже, підписуючи строковий трудовий договір, надаючи згоду на роботу на посаді виконуючого обов'язки начальника відділу, він фактично надав свою згоду на припинення такого договору після закінчення строку, на який його було укладено.

Вирішуючи питання про поновлення працівника, який працював за строковим трудовим договором, необхідно враховувати відсутність підстав для поновлення на роботі такого працівника у разі, якщо на момент ухвалення судом рішення у спорі строк трудового договору закінчився. У такому разі суд може тільки змінити дату звільнення на пізнішу - що відповідає даті закінчення трудового договору.

Таким чином, необґрунтованим є рішення суду у частині поновлення позивача на роботі, оскільки судом не було враховано, що строк дії трудового договору з ОСОБА_3 закінчився 24 листопада 2016 року.

Виходячи із вищенаведеного, судами також неправильно розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню у межах строку дії трудового договору.

Апеляційний суд, переглядаючи справу на викладені обставини уваги не звернув та формально погодився із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі, не надав оцінки тій обставині, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у справі строк дії контракту № 447 від 25 листопада 2015 року закінчився, а тому висновок апеляційного суду про те, що місцевий суд правильно вирішив спір, є передчасним.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню на підставі статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази, у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку основним доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, визначити період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Полтавської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк