АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/3028/17

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іпатова Марія Миколаївна, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук Віталіна Григорівна, Чернівецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Войтуна О.Б., повний текст якого складено 23 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватні нотаріуси Чернівецького міського нотаріального округу Іпатова М.М. та Савчук В.Г., Чернівецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_8, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким

Провадження №22-ц/794/130/18 Категорія 20

визнати недійсними:

-договір купівлі-продажу приміщень 87-1 - 87-4, загальною площею

72,10 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (далі по тексту спірні приміщення), укладеного 05.01.2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4;

-договір купівлі продажу спірних приміщень укладеного 13.12.2016

року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5;

-залишити у приватній власності ОСОБА_2 спірні приміщення, що

належать йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 24.09.2010 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга обґрунтована та підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом на підставі матеріалів справи вірно встановлено, що 05.04.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 40 000 дол.США, з терміном виконання до 05.07.2010 року (а.с.19).

У зв'язку з невиконанням умов договору позики ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу, під час розгляду справи ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 08.05.2013 року накладено арешт на належні ОСОБА_2 спірні приміщення (а.с.20-22,т.1).

Постановою державного виконавця Першотравневого ВДВС ЧМУЮ від 13.05.2013 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (а.с.24,т.1).

В подальшому, рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 21 серпня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 346 064 грн. Під час виконання зазначеного рішення суду державним виконавцем 02.10.2014 року накладено арешт на спірні приміщення (а.с.28-29, 34, т.1).

27 серпня 2014 року рішенням апеляційного суду Чернівецької області позов визнано дійсним договір купівлі-продажу спірних приміщень, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.55-56,т.1), на підставі зазначеного рішення остання зареєструвала право власності на них.

05.01.2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладеного договір купівлі-продажу цих приміщень (т.2 а.с.2-3).

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 року скасовано рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 серпня 2014 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.118-119,т.1).

Про те, в подальшому, 13.12.2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірних приміщень (а.с.45-46,т.2).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 посилався на те, що правом оспорити правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб які заінтересовані особи (ст.ст.215-216 ЦК України).

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-605 цс16 - оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до правового висновку про те, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215-216 ЦК України, а можливий захист лише шляхом подання віндикаційного позову за наявності для цього підстав і в порядкуст.388 ЦК України.

Так, за змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Про те, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що позивач не є власником спірного майна, що унеможливлює захист порушеного права у зазначений судом спосіб, отже висновок про необхідність захисту порушеного права у іншій спосіб є помилковим.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог апеляційний суд керується наступним.

В силу ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З наведеного вище вбачається, що оскільки ОСОБА_1 не є власником спірних приміщень, про те у встановленому процесуальним законом порядку в його інтересах були вжиті заходи забезпечення позову, а в подальшому, в забезпечення примусового виконання рішення суду шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, останній внаслідок його відчуження був позбавлений права на задоволення стягнутих на його користь сум шляхом звернення стягнення на забезпечене та арештоване майно.

Визначаючи як правильно обраний та єдиний ефективний спосіб захисту порушеного права позивача апеляційний суд виходить із засад верховенства права, законності і обґрунтованості та визнає заявлені вимоги обґрунтованими з огляду на наступне.

В силу ч.1 ст.3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

В силу ч.1 ст.6 зазначеної Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Про те, закріплене в цій статті право на справедливий суд було би неповним, якщо би воно обмежувалося лише справедливим судовим рішення без гарантій його виконання та без якого таке право було б ілюзорним.

Державою у конституційний спосіб було визначено та захищено право позивача на забезпечення позову шляхом встановлення судом обмежень відповідачу (власнику) на вчинення дій щодо майна, за рахунок якого в майбутньому може бути гарантовано виконання очікуваного рішення суду і які були чинні на час укладання оспорюваних правочинів.

Нехтування цими гарантіями і відмова особі у захисті його забезпечуваного права ставить під сумнів інститут забезпечення позову, що недопустимо в інтересах суспільства і держави, та переважає над приватним інтересом відповідачів у справі й виправдовує переслідувану мету.

У відповідності до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, що включають в себе витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1, 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Таким чином, при зверненні до суду ОСОБА_1 сплатив за подачу позовної заяви 1920 грн. судового збору (а.с.1,т.1), заяви про забезпечення позову - 320 грн. судового збору (а.с.98,т.1), заяви про забезпечення доказів - 320 грн. судового збору (а.с.194,т.1) та за подачу апеляційної скарги - 2112 грн. судового збору (а.с.138, т.2).

Заявлені та підтвердженні витрати позивача на оплату послуг адвоката в сумі 21657,60 грн. (а.с.95-97,т.1) формально відповідають встановленій законом межі вартості праці адвоката за годину роботи, про те 32 години професійної роботи, на думку суду, неспівмірні із об'ємом необхідного часу на підготовку для захисту немайнового права.

Визначаючи в межах розумності та справедливості розмір таких витрат апеляційний суд керується відсутністю системного визначення необхідного часу для адвоката на підготовку необхідних на судовий захист документів та вважає за достатнім компенсацію таких витрат в сумі 10 000 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, визнати недійсними:

- договір купівлі-продажу приміщень 87-1 - 87-4, загальною площею

72,10 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, укладеного 05.01.2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4;

- договір купівлі продажу приміщень 87-1 - 87-4, загальною площею

72,10 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, укладеного 13.12.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Крістіною Сергіївною.

Залишити у приватній власності ОСОБА_2 нежилі приміщення 87-1 - 87-4, загальною площею 72,10 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, що належать йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 24.09.2010 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 3668 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: А.І. Владичан

В.Ф. Міцней