АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/8508/17 Головуючий у 1-й інстанціїсуддя: Шкірай М.І.

25 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Семенюк Т.А., Прокопчук Н.О.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору факторингу,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та просив визнати недійсним Договір факторингу від 22.02.2013, укладений між відповідачами в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № ML-302/51/2005 від 09.12.2005, укладеним між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 та за кредитним договором № ML-302/083/2008 від 26.03.2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, без застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2017 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що на момент укладення договору факторингу існували обмеження щодо виникнення договірних зобов'язальних відносин між сторонами в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження

здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1101/2018
Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судове засіданні ОСОБА_1 надіслав заяву в який просив суд розглянути справу без його участі. Просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

Представник ПАТ «ОТП Банк» був повідомлений про час та місце слухання справи, але в судове засідання не з'явився просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, зазначивши на її необґрунтованість.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінюючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов до висновку про необґрунтованість позову, обставини, на які посилається позивач при зверненні до суду, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09.12.2005 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (правонаступник ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого, в свою чергу, є ПАТ «ОТП Банк»), укладено кредитний договір № ML-302/51/2005, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 46 800,00 дол. США з цільовим використанням для купівлі нерухомого майна (а. с. 6-10).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 09.12.2005 між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № SR-302/51/2005. За яким поручитель зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань (а. с. 11-12).

26.03.2008 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк»), укладено кредитний договір № ML-302/083/2008, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 204 525 грн. з цільовим використанням на споживчі цілі (а. с. 13-17).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказанимкредитним договором укладено договори поруки:

26.03.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 № SR-302/083/2008/2 (а. с. 18) та 26.03.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 № SR-302/083/2008/1 (а. с. 19).

22.02.2013 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено Договір факторингу № б/н, відповідно до п. 3.1. якого Клієнт передає (відступає) Фактору права грошової вимоги на Кредитний портфель, який включає в себе права грошової допомоги за Кредитними договорами № ML-302/51/2005 від 09.12.2005 та № ML-302/083/2008 від 26.03.2008, а Фактор здійснює фінансування Клієнта за плату на умовах цього Договору (а. с. 20-30).

Позивач зазначив, що положення договору факторингу від 22.02.2013 на час укладення сторонами цього правочину суперечили вимогам актів цивільного законодавства, а сааме розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», у редакції чинній на час укладення оспорюваного правочину, то вказаний правочин в частині відступлення права вимоги до позичальника ОСОБА_1та до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 необхідно визнати недійсним.

Враховуючи наведене, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог діючого законодавства відступлення права вимоги - це заміна кредитора в зобов'язанні. Загальні вимоги до порядку заміни кредитора в зобов'язанні визначені у Гл. 47ЦК України.Стаття 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відступлення права вимоги може здійснюватись як на підставі договору купівлі-продажу заборгованості, так і на підставі договору дарування, договору міни тощо. Зокрема, згідност. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3ст. 656 ЦК України).

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З наведеного можливо зробити висновок про те, що заінтересована особа може визнати правочин недійсним в судовому порядку не в будь-якому випадку, а за наявності доказів на підтвердження того, що цим правочином порушуються його права та законні інтереси.

Різновидом договору про відступлення права вимоги є договір факторингу.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Відповідно до положень ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.

Згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір факторингу може бути укладений між установами, які мають право здійснювати факторингові операції, при підписанні сторонами такого договору згода боржника не потрібна.

Враховуючи, що при розгляді справи було встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право здійснювати факторингові операції, а позивач не довів факту заподіяння йому шкоди, у зв'язку з укладанням вищезгаданого договору, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вищезгаданого позову правильними.

Посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачем розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231, щодо відступлення права грошової вимоги до боржника не заслуговує на увагу, оскільки зазначена норма не відповідає вимогам ч. 5ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» як акту вищої юридичної сили, і виключена з розпорядження.

З огляду на зазначені положення законодавства та враховуючи, що сторонами договору відступлення права вимоги є юридичні особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», доводи апеляційної скарги про те, що договір Факторингу був укладений щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржника - фізичної особи (громадянина), що суперечить вищевказаному Розпорядженню є безпідставними.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем в порушення зазначеної норми права не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальника не було повідомлено про заміну сторони кредитного договору, в зв'язку з чим для нього наступили негативні наслідки, не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризики настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору є належним виконанням.

Таким чином, законодавець поклав саме на нового кредитора усі ризики щодо виконання договору з приводу неналежного повідомлення боржника про заміну стягувача.

Враховуючи наведені обставини та те, що при розгляді справи ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не встановлено погашення боржником боргу на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» чи ПАТ «ОТП Банк», колегія суддів вважає, що і зазначений довід не спростовує висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту порушення його прав при укладанні спірного договору.

Таким чином, враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст Постанови складено 29.01.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк