Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/807/17 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №286/807/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року, ухвалене головуючим-суддею Кулінічем Я.В. у м. Овруч,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з названим позовом, в якому просив стягнути зі ОСОБА_3 10020 доларів США боргу за договорами позики від 01 квітня 2016 року та 01 грудня 2016 року, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01.04.2016 ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 6010 доларів США, а 01.12.2016 року - ще 4010 доларів США, про що останньою власноруч було написано боргові розписки. Відповідно до умов боргової розписки від 01.04.2016 відповідач зобов'язувалася повернути грошові кошти частинами до 01 травня 2016 року, а згідно із розпискою від 01.12.2016 - до 25 грудня 2016 року. Оскільки ОСОБА_3 відмовляється від виконання своїх боргових зобов'язань, просив задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 10020 доларів США, що еквівалентно 264825 грн. 60 коп. Вирішено питання відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і та ухвалити нове - про часткове задоволення позову на суму 6010 доларів США. Зокрема, посилається на те, що судом був порушений порядок ухвалення заочного рішення передбачений ст.224 ЦПК України. Також судом не в повному обсязі з'ясовані всі обставини справи, оскільки вона протягом 2015-2017 років регулярно здійснювала платежі на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення існуючої заборгованості, зокрема платежі по сплаті відсотків за користування позикою. Всього сплатила позивачу 1010 доларів США, що не було враховано судом при винесенні рішення. Також судом не досліджено та не встановлено правової природи наданих нею позивачу розписок, оскільки розписка на суму 4010 доларів США надавалась йому у підтвердження її зобов'язань по виплаті в майбутньому процентів за користування отриманою позикою в сумі 6010 доларів США.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 та її представник адвокат Халімончук Р.М. підтримали апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з'явились, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність та письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, у якому заперечують проти задоволення апеляційної скарги відповідачки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що 01 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким остання отримала у борг 6010 доларів США зі строком повернення коштів - до 01.05.2016, що підтверджується розпискою (а.с.149).

01 грудня 2016 року ОСОБА_3 знову позичила у ОСОБА_2 4010 доларів США. Строк виконання боржником обов'язку в договорі встановлений до 25 грудня 2016 року (а.с.150).

Борг відповідачем не повернуто.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розписки від 01.04.2016 та 01.12.2016 на загальну суму 10020 доларів США, надані позивачем на підтвердження зобов'язань ОСОБА_3., є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання. Оскільки цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, а відповідач не виконує його умов, тому є підстави для стягнення з останньої на користь ОСОБА_2 суми позики за вказаними договорами. Відповідачем не спростовано доводи позивача.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем було доведено факт передачі позичальнику коштів, а відповідачем не спростовано даний факт.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 частково повернула позивачу борг, а саме у сумі 1010 доларів США, нею належними і допустимими доказами не доведені, оскільки згідно із вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України / в редакції закону на час ухвалення судового рішення/ та ч.2 ст.614 ЦК України саме відповідач, а не позивач, має довести свої доводи та належне виконання договору. Посилання ОСОБА_3, що розписка на суму 4010 доларів США надавалась ОСОБА_2 у підтвердження її зобов'язань по виплаті в майбутньому процентів за користування отриманою позикою в сумі 6010 доларів США, є необґрунтованими, оскільки вказана розписка не містить будь-якої інформації, яка би підтверджувала такі обставини. Крім того, у першій борговій розписці на суму 6010 доларів США також не зазначено, що за користування даними коштами ОСОБА_3 має сплачувати проценти.

Судова повістка та процесуальні документи надсилались ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.74 ЦПК України / в редакції чинній на той час/ за місцем її реєстрації (а.с.11, 31,5691-92,104), тому посилання апелянта про порушення її процесуальних прав є непереконливими.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст.259,268,367,368,374,375,381-384,389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 31 січня 2018 року