АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 720/2303/15

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2016 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Асташев С. А.),

встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Зазначали, що 20 вересня 2014 року померла їх тітка ОСОБА_6, за якою вони доглядали майже три роки.

Після звернення із заявами до Першої чернівецької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини в порядку спадкування вони дізналися про наявність заповіту від імені ОСОБА_6 від 19 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, згідно якого все майно спадкодавець заповіла відповідачу ОСОБА_5

Зазначали, що при спілкуванні з тіткою у вересні 2014 року вони помічали її неадекватну поведінку, у неї спостерігалася втрата памяті, вона забувала найближчі події, не впізнавала людей, за даними медичного дослідження після її смерті у неї виявлено набряк мозку.

Посилались на те, що на час вчинення оспорюваного заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, заповіт складено проти справжньої волі спадкодавця, внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску зі сторони відповідача, заповіт підписано не спадкодавцем, а іншою особою, належність підпису якій викликає сумніви, з порушення форми складання заповіту, просили визнати заповіт недійсним.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилаються на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки на його думку рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 20 вересня 2014 року померла ОСОБА_6

За життя вона 19 вересня 2014 року залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, згідно якого все майно спадкодавець заповіла відповідачу ОСОБА_5

Позивачі як спадкоємці за законом оспорюють заповіт із зазначених вище підстав.

За нормою ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписати власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках.

У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою.

Як вбачається з матеріалів справи 19 квітня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №1813, яким заповіла все своє майно ОСОБА_5

На прохання спадкодавця у звязку з її хворобою заповіт був підписаний ОСОБА_8 у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що відповідає ч. 4 ст. 207, ст. 1253 ЦК України

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

За нормою ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України у редакції 2004 року, яка була чинною на час ухвалення рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

(на даний час ст. 81 ЦПК).

Позивачами не доведено належними та допустимими доказами факту застосування до ОСОБА_6 фізичного або психологічного тиску з боку відповідача чи інших осіб при укладанні заповіту (ч. 1 ст. 231 ЦК України).

Суд дав правильну оцінку поясненням свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та не знайшов жодного підтвердження для встановлення підстав недійсності заповіту.

Позивачі як на одну з підстав визнання заповіту недійсним посилалися на те, що на час вчинення оспорюваного заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Зазначали, що на той час у ОСОБА_6 мав місце набряк мозку, бактеріальна, гнійна пневмонія з тенденцією до абсцесу, загальний, критичний стан здоровя, який існував за декілька годин до смерті, ряд інших супутніх захворювань встановлених при розтині трупа ОСОБА_6, які відображені у Висновку № 623 від 22 грудня 2014 року, оформленого за результатами проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_6

За клопотання позивачів апеляційним судом призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії Міністерства охорони здоровя України.

Згідно висновку експертизи №30 від 06 липня 2017 року ОСОБА_6 за життя за меддопомогою до лікарів-психіатрів не зверталась, на обліку у лікаря-психіатра не перебувала.

Експерти зробили висновок про неможливість однозначно констатувати наявність у ОСОБА_6 ознак будь-якого тяжкого психічного розладу на момент складання заповіту як і зробити категоричний висновок про її психічну збереженість у вказаний період (т.3, а.с. 30-38).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ствердили, що заповіт спадкодавцем складено з її власної волі, свідки добре знали ОСОБА_6 та обставини вчинення заповіту.

Тому доводи заявників про те, що спадкодавець вчинила правочин (заповіт) внаслідок впливу відповідача, за своїм станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними є необґрунтованими та недоведеними.

Позивачі як на одну з підстав визнання заповіту недійсним посилалися на те, що підписи ОСОБА_8, яка підписувала заповіт від імені спадкодавця, та свідка ОСОБА_9 є схожими, що дає підстави вважати, що вони вчинені однією особою.

Указані твердження фактично є припущенням, що суперечить нормі ст. 60 ЦПК України у редакції 2004 року ( на даний час - ст. 81 ЦПК).

В апеляційній скарзі заявники посилалися на те, що відмова в клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи позбавила їх можливості довести, що підписи за свідків в оспорюваному заповіті виконані іншою особу.

За клопотанням позивачів апеляційним судом у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, від проведення якої заявники фактично відмовилися, не провівши її оплати.

На припущеннях також ґрунтуються доводи заявників про те, що нотаріус не встановлювала особу спадкодавця та ОСОБА_8, яка була уповноважена заповідачем на підписання заповіту.

Заявники посилаються на відсутність письмового доручення ОСОБА_6 про надання ОСОБА_8 повноважень на підписання заповіту.

Такі доводи висловлені внаслідок помилкового тлумачення норм матеріального права.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ч. 2 ст. 1234 ЦК України).

Заявники посилаються на розбіжності у написанні прізвища одного зі свідка, що вчиняла підпис на заповіті - ОСОБА_10 й припускають, що за нею підпис виконаний іншою особою.

Проте такі твердження ґрунтуються лише на припущеннях.

Прізвище, імя та по батькові свідка ОСОБА_10 записано відповідно до її паспортних даних, а під час вчинення підпису указаний свідок написав своє прізвище та імя за російським правописом.

В апеляційній скарзі йдеться про упередженість судді, який розглядав справу з огляду на те, що до його кабінету перед допитом як свідка заходила нотаріус, що посвідчувала заповіт, яка у подальшому при допиті користувалася нотатками, можливо спілкувалася попередньо із суддею.

Такі твердження фактично є бездоказовими й ґрунтуються на припущеннях.

Заявники посилаються на не призначення судом першої інстанції відповідних експертиз, проте ці упущення були усунені судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає нормам матеріального й процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 24 січня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н.К. Височанська

ОСОБА_12