Справа № 381/524/16-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/386/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 47 01.02.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

20 вересня 1997 року між сторонами був зареєстрований шлюб. З середини 2015 року сімейні відносини між сторонами погіршилися, вони не проживали разом, не вели спільне господарство. В жовтні 2015 року відповідачем було подано позов про розірвання шлюбу. Під час шлюбу у 2007 році позивач з відповідачем за рахунок спільних коштів, придбали автомобіль марки Chevrolet Lachetti, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірний автомобіль залишився у власності відповідача, позивач просила стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки у такому спільному майні.

05.05.2016 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог, в якій позивач зазначила, що у 2000 році сторонами у спільну власність подружжя було придбано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, в якій позивач та її діти проживають по теперішній час. Дану квартиру було оформлено на відповідача ОСОБА_3 не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору дарування. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2016 року було задоволено позов ОСОБА_2, визнано вищевказаний договір дарування квартири від 24.05.2000 року удаваним правочином та таким, що приховує інший правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на вказану квартиру.

В ході розгляду справи було з'ясовано, що відповідач 21.10.2015 року переоформив спільний автомобіль на ОСОБА_4, яка є його матір'ю. Вказані дії відповідача позивач вважає спробою останнього приховати від поділу між ними спірне майно, що є у їх спільній власності, відтак існують передбачені положеннями ч. 2 ст. 70 СК України підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Крім того, оскільки відповідач відчужив спільне майно подружжя без згоди позивача, вартість такого відчуженого майна має бути врахована при поділі спільного майна між сторонами справи.

Зважаючи на викладене, позивач просила розділити між сторонами наявне на час вирішення справи спільне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_2 шляхом визнання за позивачем права власності на ? квартири та залишення у власності відповідача ? квартири. Також просила вирішити питання розподілу судових втрат.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, поділено спільне сумісне майно подружжя, а саме: визнано за ОСОБА_2 право власності на ? спірної квартири, іншу ? квартири залишено у власності ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1699,52 грн., в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що знімаючи з реєстрації автомобіль, відповідач намагався приховати набуте за час шлюбу майно від розподілу у натурі. Крім того зазначила, що вона не надавала погодження чи будь-якого письмового дозволу на зняття автомобіля з реєстрації. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи вимогу про поділ спірної квартири між сторонами, суд першої інстанції цілком обґрунтовано керувався положеннями ст. 69 СК України, відповідно до яких дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність даної квартири до спільної сумісної власності сторін було встановлено рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2016 року, для вирішення даної справи такі обставини є преюдиційними та додатковому доведенню не підлягають. При цьому колегія суддів апеляційного суду поділяє позицію суду першої інстанції щодо недоведеності наявності передбачених положеннями ч. 2 ст. 70 СК України підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі їх спільного майна. В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з позицією суду першої інстанції щодо недоведеності посилань позивача на віднесення спірного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя.

В ході розгляду справи до суду були представлені документи з приводу придбання такого авто, які засвідчують факт його придбання саме під час шлюбу, зокрема - квитанція про оплату вартості авто від 25.09.2007 р. та акт приймання-передачі транспортного засобу від цієї ж дати. З іншої сторони, до суду не було надано доказів існування передбачених законом обставин для віднесення такого майна до особистої власності одного з подружжя. Не заперечував факт придбання автомобіля під час шлюбу й відповідач по справі. За таких умов суд мав виходити з того, що спірний автомобіль був придбаний за час шлюбу, на нього розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності, зокрема й щодо порядку здійснення його відчуження.

Положеннями ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як зазначено в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В ході розгляду справи було встановлено, що відповідач 21.10.2015 року відчужив спірний автомобіль на користь ОСОБА_4, яка є його матір'ю. При цьому, незважаючи на необхідність отримання відповідно до положень ст. 65 СК України письмової згоди на відчуження такого цінного майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, згоди позивача на це отримано не було. Відповідачем не було представлено до суду жодного доказу використання отриманих коштів на потреби сім'ї, а саме відчуження відбулося за декілька днів перед подачею позову про розірвання шлюбу. За таких умов вартість відчуженого автомобіля має бути врахована при поділі майна подружжя, на чому й наголошувала позивач у своєму позові.

Відповідно до представленого позивачем до суду «Звіту про незалежну оцінку трикімнатної квартири загальною площею 68,10 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2», складеного суб'єктом оціночної діяльності України КП ФМР «Фастівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2016 року, вартість спірної квартири складає 453206,00 грн. Також за ініціативою представника позивача 28.03.2016 року судовим експертом Ковалем І. М. була визначена вартість автомобіля, аналогічного тому, що був відчужений відповідачем, яка склала 165460,00 грн. Зважаючи на встановлений процесуальним законодавством України принцип диспозитивності цивільного судочинства та ненадання відповідачем інших, альтернативних доказів з приводу вартості вищевказаного майна, у суду відсутні правові підстави для відхилення представлених позивачем доказів з цього приводу. За таких умов загальна вартість спільного майна, що підлягає поділу між подружжям (із врахуванням вартості відчуженого автомобіля) складає 618666,00 грн. Таким чином, із врахуванням встановленого ч. 1 ст. 70 СК України принципу рівності часток подружжя при поділі їх спільного майна, позивачу за її вимогою має бути виділена частка у наявному у власності сторін на час поділу спільному майні (квартирі) вартістю 309333,00 грн., що складає 68,25 % такої квартири. Інша частина квартири, що складає 31,75 % від неї, має бути залишена у власності ОСОБА_3. В той же час суд першої інстанції на вказані обставини увагу не звернув, що призвело до невірного вирішення ним позовних вимог.

У відповідності до положень 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги та ухвалення нового рішення зокрема є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. Таким чином, враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з'ясуванні усіх обставин справи, а висновки суду не відповідають таким обставинам, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на наведену норму, враховуючи загальний розмір сплаченого позивачем в ході розгляду справи судового збору (11492,02 грн.) та співвідношення позовних вимог, які суд визнав обґрунтованими, до розміру заявлених вимог (91 % від заявленого), колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування сплаченого ним судового збору у розмірі 10457,74 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме: визнати за ОСОБА_2 право власності на 68,25 % квартири АДРЕСА_2, та 31,75% квартири АДРЕСА_2, залишити у власності ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 10457 (десять тисяч чотириста п'ятдесят сім) гривень 74 копійки.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк