П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 760/4994/16-ц

Номер провадження № 22-ц/824/323/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком - ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовував, зокрема, тим, що малолітній син позивача проживав зі своєю матір'ю з 30 червня 2015 року до грудня 2015 року. З моменту народження сина, відповідач поводила себе аморально та спричинила низку скандалів, що не могло не відобразитися негативно на малолітній дитині. 11 червня 2015 року відповідач прибула додому до матері позивача - бабусі малолітнього сина позивача, та почала вимагати в неї гроші на її утримання. Матір позивача відмовила відповідачу, на що остання заявила, що подасть заяву до правоохоронних органів про те, остання нібито викрала її дитину. З цього приводу було подано заяву до Макарівського ГУ МВС України в Київській області.

14 вересня 2015 року позивач був свідком зловживання відповідачем спиртними напоями, у зв'язку з чим він звернувся з повідомленням до Макарівського районного відділу Головного управління МВС України в Київській області.

11 грудня 2015 року батьку позивача було повідомлено про те, що відповідач жебракує з дитиною на руках на морозі. 12 грудня 2015 року позивач зустрівся з відповідачем, яка пояснила йому свою поведінку тим, що їй необхідно було придбати лікарські засоби. Позивач передав відповідачу 1 000 грн., після чого відповідач віддала йому сина та зникла у невідомому напрямку. Позивач намагався протягом години потрапити до будинку відповідача, проте остання не відчинила двері. Малолітній син позивача був знервований і сильно плакав, тому він відвіз дитину до себе додому. У зв'язку з тим, що дитина була голодна, погано себе почувала і плакала, позивач звернувся до Інституту педіатрії, акушерства та гінекології НАМН України. Так, 14 грудня 2015 року спеціалістами Інституту педіатрії, акушерства та гінекології НАМН України було проведено огляд дитини та надано консультативне заключення, відповідно до якого малолітня дитина страждала на порушення фізичного розвитку і синдром підвищеної нервово-рефлекторної збудливості.

Після того, як позивач забрав дитину, він та його батьки постійно піклувалися про малолітнього сина, внаслідок постійного догляду за дитиною його стан значно покращився, про що свідчить консультативне заключення Інституту педіатрії, акушерства та гінекології НАМН України від 14 січня 2016 року.

Наведене вище, на думку позивача, свідчить про неадекватну поведінку відповідача, яка жодним чином не сприяє нормальному розвитку дитини та більше того, може негативно вплинути на стан сина, на його психічний та емоційний стан. Поведінка відповідача по відношенню до позивача, його батьків та дитини не може вважатися допустимою.

Також, позивач зазначив, що він сумлінно ставиться до виконання батьківських обов'язків, може забезпечувати та забезпечує нормальний психічний та духовний розвиток сина, належні соціально-побутові умови для його розвитку, піклується про його здоров'я. Матеріальна забезпеченість дозволяє йому створити дитині належні умови для навчання та повноцінного розвитку. Крім того, він, позивач, не проти участі матері у вихованні спільної дитини.

ОСОБА_4, категорично не погоджуючись з первісним позовом, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_4.

Позовні вимоги обґрунтовувала, зокрема, тим, що після народження дитини та реєстрації народження у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського РУЮ у місті Києві, між нею, відповідачем та його матір'ю почали виникати різного роду сварки, систематичні конфлікти, оскільки відповідач наполягає жити з його батьками. Після однієї зі сварок, відповідач та його матір відібрали дитину та з 10 по 30 червня 2015 року всіляко перешкоджали забрати сина.

У зв'язку з наведеними обставинами, вона була змушена звертатись до Макарівського РУГУ МВС України в м. Києві та Служби у справах дітей Печерської РДА в місті Києві, після чого їй повернули дитину.

Після наведених обставин, ОСОБА_3 декілька разів відвідував дитину, не надававши практично жодної матеріальної допомоги на утримання сина. А 12 грудня 2015 року, ввівши в оману, скориставшись довірою, відповідач забрав сина до свого місця проживання та не повернув, у зв'язку з чим вона повторно зверталась до органів поліції та Служби у справах дітей, а в подальшому - до суду.

30 червня 2015 року о 14 год. 30 хв., після втручання працівників Служби у справах дітей, малолітній син був повернутий позивачу відповідачем в дитячій поліклініці Печерського району м. Києва. Працівниками Служби у справах дітей від відповідача було відібрано пояснення з приводу його неправомірних дій щодо їх спільної дитини. За ініціативою відповідача, працівниками Служби у справах дітей Святошинської РДА проведено обстеження житлово-побутових умов, в яких проживає з позивачем дитина. Згідно з відповідним актом обстеження від 31 липня 2015 року умови проживання для дитини за місцем проживання позивача створені позивача належним чином, дитина всім необхідним забезпечена.

З 30 червня 2015 року позивач з малолітнім сином проживала у свого батька. Відповідач не забажав жити разом з позивачем та сином і залишився проживати зі своєю матір'ю, подружні стосунки на цьому закінчилися. На протязі 5-ти місяців відповідач декілька раз провідував сина, при цьому матеріальної допомоги на утримання сина не надавав. При відвідуванні відповідач постійно акцентував увагу на тому, що він батько дитини і хоче з нею проводити певний час поза межами місця проживання позивача.

Зважаючи на прохання відповідача надати йому можливість, щоб його батьки побачились з онуком, позивач дозволила йому 12 грудня 2015 року взяти дитину на один день. Ввівши її в оману щодо своїх дійсних намірів та скориставшись довірою позивача, відповідач забрав сина та відвіз до свого місця проживання.

В подальшому відповідач дитину у визначений термін не повернув. Впродовж двох тижнів відповідач та його мати не впускали позивача у приміщення, де знаходився її син. Після чисельних прохань і благань нарешті впустили до помешкання, де перебував її син, але не тільки не повернули дитину, а й не надали можливість провести з ним достатньо часу. Натоміть матір відповідача почала наполягти, щоб позивач надала дозвіл на проживання малолітнього сина за місцем проживання відповідача, навіть запропонувала їй гроші за це. При цьому повідомила, що у разі згоди позивача, вона «дозволить їй провідувати сина». В іншому ж випадку вони все зроблять для того, щоб позбавити позивача батьківських прав.

Зрозумівши, що її умовляння відповідача та його батьків не дають жодних результатів і останні категорично не згодні повернути їй дитину, вона звернулася в органи поліції та службу у справах дітей. З даних органів їй було повідомлено, що з відповідачем було проведено профілактичну бесіду і запропоновано їй у разі неможливості дійти згоди з останнім щодо визначення місця проживання дитини, звернутись з даного приводу до суду з відповідним позовом.

Наприкінці грудня 2015 року позивач за зустрічним позовом звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача про відібрання дитини та негайне повернення матері. Заочним рішенням Перського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року у цивільній справі № 757/480081/15-ц задоволено позов. Згідно із зазначеним рішенням суду, малолітню дитину відібрано у її батька - відповідача у справі, та повернуто матері.

Разом з тим, рішення Печерського районного суду міста Києва не виконане, оскільки відповідач ухилявся від його виконання і постійно був відсутній з дитиною на час проведення виконавчих дій.

Крім цього, за заявою відповідача заочне рішення суду було скасовано.

На даний час, ОСОБА_3 продовжує утримувати у себе сина та не дає змоги з ним бачитись, в той час як вона, позивач, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення ним трирічного віку, є приватним підприємцем, що дає змогу розпоряджатися власним часом та приділяти достатньо уваги сину, при цьому забезпечувати його матеріально.

ОСОБА_3 постійно працює, а тому позбавлений можливості безпосередньо займатися розвитком та вихованням дитини, ці обов'язки самоуправно взяла на себе матір ОСОБА_3

Для розлучення малолітньої дитини з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, визначених ч.2 ст.161 СК України. Таких обставин немає, оскільки вона, як матір, приділяла та готова приділяти належну увагу розвитку та вихованню сина, утримувати його матеріально.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року (том ІІІ а.с.35-42) в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини - задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 надіслав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов ОСОБА_3 та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що з моменту вагітності та до народження дитини він, скаржник, усю турботу про відповідача та дитину взяв на себе. З 14 березня по 15 травня 2015 року сторони проживали разом та спільно турбувались про сина. Разом з тим, 15 травня 2015 року відповідач покинула дитину та спільне помешкання, дитина проживала разом з батьком з 15 травня по 30 червня 2015 року. Тільки 10 червня 2015 року остання вперше звернулась до правоохоронних органів про розшук дитини.

Тобто, до 30 червня 2015 року дитина проживала з ним, батьком, а потім за вимогою відповідача була передана останній. А з 30 червня 2015 року він, скаржник, постійно брав участь у вихованні та утриманні дитини.

В подальшому, не погоджуючись з умовами проживання дитини, він почав вимагати повернути дитину за попереднім місцем проживання, однак відповідач відмовилась. Враховуючи, що з травня по грудень 2015 року він систематично ставав свідком аморальної поведінки відповідача, яка зловживала спиртними напоями та не виконувала своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини, скаржник взяв на себе у повному обсязі обов'язки по піклуванню та вихованню дитини. У грудні 2015 року він, скаржник, під час спілкування з сином виявив, що дитина недоглянута, має дуже хворобливий стан, у зв'язку з чим вирішив обстежити дитину у клініці «Охматдит». В той же час, відповідач не з'являлась до лікарів з метою спільної участі в обстеженні дитини, при цьому систематично направляла безпідставні заяви до Служби у справах дітей та правоохоронних органів.

Оскільки між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дитини, він, скаржник, був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Таким чином, суд першої інстанції під час ухвалення рішення, неправильно дослідив та оцінив докази, неповністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду є необґрунтованими.

Так, суд першої інстанції, оцінюючи докази, які підтверджують, що саме відповідач незаконно, без згоди батька дитини, змінила місце проживання малолітнього сина, з незрозумілих причин, безпідставно дійшов прямо протилежного висновку. Крім того, суд невірно оцінив необґрунтовані висновки Органу опіки та піклування Печерської та Макарівської районних державних адміністрацій, рекомендації дитячих психологів, недостовірно висвітлив у рішенні інформацію, що міститься в протоколі від 10 січня 2018 року, а також покази свідка ОСОБА_7

Крім того, судом не з'ясовано, як саме відповідач і в якому обсязі брала участь у матеріальному утриманні сина протягом останніх трьох років.

Отже, не зважаючи на норми матеріального права, закріплені в СК України та Міжнародних нормативних актах, всупереч бажання дитини та її інтересам, суд першої інстанції безпідставно визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з матір'ю.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2018 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду у судове засідання з повідомленням учасників справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року №452/2017 постановлено, зокрема, ліквідувати Апеляційний суд міста Києва. На виконання вимог Закону, Апеляційним судом міста Києва передано дану справу до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2018 року, справу призначено судді-доповідачу Вербовій І.М. Судді, які входять до складу колегії: Вербова І.М. - головуючийсуддя, судді: Саліхов В.В., Шахова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року дану справу прийнято до розгляду, призначено у відкритому судовому засіданні на 31 жовтня 2018 року о 10 год. 40 хв.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

ОСОБА_4 та її представник - ОСОБА_8, заперечували проти доводів скаржника та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи - головний спеціаліст відділу з питань захисту прав дітей та сім'ї Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації Черкасова В.А., заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу без їх участі.

Крім того, 22 жовтня 2018 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання Служби у справах дітей та сім'ї Макарівської районної державної адміністрації Київської області про розгляд справи у відсутності представника Служби, у зв'язку із великою завантаженістю працівників, у якому третя особа не підтримує позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син - ОСОБА_5.

З свідоцтва про народження ОСОБА_5 вбачається, що батьками дитини є: батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_10 (том І а.с.5).

ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_4, у зв'язку з реєстрацією шлюбу 12 серпня 2016 року (том І а.с.119).

Згідно довідки за Формою №3 від 24 лютого 2016 року, виданої ОСОБА_11, в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_3 ОСОБА_11, ОСОБА_14.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що дитина з дня народження разом з батьками проживала за місцем проживання батька - в квартирі АДРЕСА_5. ОСОБА_1 не має місця реєстрації.

Після припинення спільного проживання батьків з червня 2015 року, дитина залишилась проживати з матір'ю.

З 12 грудня 2015 року позивач за первісним позовом ОСОБА_3 без згоди матері змінив місце проживання сина ОСОБА_15 та дитина стала проживати за місцем проживання батька в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_3 змінив місце реєстрації, з 10 березня 2017 року останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 2007 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_16 та ОСОБА_10 в рівних частках (том І а.с.83).

Відповідно до довідки ДЕЖ 902 від 06 квітня 2016 року, ОСОБА_10 зареєстрована у АДРЕСА_6 (том І а.с.84).

З висновку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 серпня 2016 року №105/01-3089/В-12 вбачається, зокрема, що враховуючи обставини справи, вік та стан здоров'я дитини, надані сторонами докази, думку членів комісії з питань захисту прав дитини, діючи в інтересах дитини, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з його матір'ю - ОСОБА_10 (том І а.с.55-57).

З висновку Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 20 березня 2018 року №06.10.05/811 вбачається, зокрема, що малолітній ОСОБА_5 з народження до 9 місяців проживав з мамою - ОСОБА_4, за місцем проживання матері дитини, ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_3, створені належні умови для проживання, утримання та розвитку дитини. Виходячи з інтересів малолітньої дитини, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації вирішив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір'ю - ОСОБА_4 (том ІІ а.с.281-219).

Задовольняючи зустрічний позов та визначаючи місце проживання дитини разом з матір'ю, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що обидві сторони - батьки малолітнього ОСОБА_5, позитивно характеризуються, мають місце роботи та проживання, дохід, люблять свою дитину, дбають про її здоров'я та розвиток, ОСОБА_4 на праві власності належить ? частина квартири за адресою проживання останньої, в той час як ОСОБА_3 не надав суду доказів про належність йому на праві власності нерухомого майна; враховуючи вік малолітнього ОСОБА_5, який на день ухвалення рішення не може дати об'єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, беручи до уваги відсутність виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, суд дійшов висновку, що на даний час проживання малолітнього сина з матір'ю позитивно сприятиме розвитку дитини, як психологічному, так і фізичному.

Також, під час ухвалення рішення, суд брав уваги той факт, що між сторонами у справі наявний конфлікт на ґрунті особистих відносин, батько дитини без згоди матері змінив місце проживання малолітньої дитини, чинив перешкоди у спілкуванні матері з дитиною та її участі у вихованні сина.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Так, третіми особами - органами Опіки та піклування надані відповідні висновки про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір'ю, які, в тому числі, досліджувались судом першої інстанції.

Також, в матеріалах справи міститься Акт від 26 лютого 2018 року обстеження умов проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_4 вбачається, що мати мешкає в однокімнатній квартирі де є кутовий диван, дитяче ліжко, шафа-купе для речей та одягу, полиці для речей та книжок, письмовий стіл, комп'ютер, телевізор. В квартирі зроблений сучасний ремонт, є необхідна побутова техніка. В квартирі чисто та прибрано. Зі слів матерів дитини в грудні 2015 року батько взяв дитину на побачення для спілкування з бабою та дідом та не повернув сина. На цей час у Солом'янському районному суді розглядається справа про визначення місця проживання дитини. Батько та баба дитини чинять перешкоди у спілкуванні з сином. В Печерській районній службі батьки проходять медіацію з психологом та організовують зустрічі з дитиною на які батько з дитиною ходить не регулярно. Розпорядження щодо регламенту зустрічей матері з сином батько не виконує. Умови проживання матері добрі. Для дитини є окреме спальне місце, одяг, взуття, іграшки.

Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 340 від 08 липня 2016 року визначено участь батька у вихованні малолітнього сина таким чином: три повних доби кожного тижня - з 10 год. четверга до 10 год. неділі, місцем зустрічі визначено місце проживання матері.

Як також вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до характеристики ОСББ «Корона-Введенська» від 12 січня 2016 року, ОСОБА_3 працював в ОСББ «Корона-Введенська» на посаді слюсаря-сантехніка з 01 січня 2015 року. Згідно довідки ТОВ «НВО «Екософт» №20 від 25 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 з 25 січня 2016 року по теперішній час працює на посаді інженера з організації експлуатації та ремонту з розкладом згідно із штатним розкладом.

В той же час, ОСОБА_4 є приватним підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також, в ході розгляду справи досліджувалась характеристика, надана Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м.Києва» за місцем проживання відповідача (позивача за зустрічним позовом) скарг з боку мешканців будинку, сусідів та членів сім'ї на порушення громадського порядку не надходило.

Судом першої інстанції були допитані свідки, які, зокрема, показали, що між сторонами - батьками малолітнього ОСОБА_5, існує спір з приводу місця проживання дитини, наявний конфлікт, разом з тим, як матір, так і батько дитини люблять сина. У дитини, в свою чергу, є прихильність і до матері, і до батька. Крім іншого, свідки показали, що матір дитини не зловживає алкогольними напоями та веде нормальний спосіб життя.

Крім того, відповідно до довідки №359051 лікаря психіатра-нарколога Київської міської наркологічної клініки лікарні «Соціотерапія» від 24 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_10 за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ч.3 ст.157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права першкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що обидві сторони - батьки малолітнього ОСОБА_5, позитивно характеризуються, мають місце роботи та проживання, дохід, люблять свою дитину, дбають про її здоров'я та розвиток.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Так, у суді апеляційної інстанції, судом долучено до матеріалів справи договір купівлі-продажу майнових прав від 26 червня 2018 року, а також довідку ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «АТЛАНТ» від 05 липня 2018 року про оплату ОСОБА_4 100% за квартиру АДРЕСА_4, оскільки вказане придбання відбулось після ухвалення оскаржуваного судового рішення, тобто подання такого доказу є винятковим випадком.

Як пояснив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8, наведене вище підтверджує намагання матері створити в майбутньому більш належні умови для проживання дитини.

Разом з тим, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) про обстеження даного приміщення, оскільки, як пояснив ОСОБА_8, будинок з вищевказаною квартирою лише вводиться в експлуатацію і на даний час квартира без ремонту та належних умов, тобто обстеження даного приміщення є взагалі передчасним.

ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що дитині було 9 місяців, коли його батько - позивач за первісним позовом, його забрав.

ВеликаПалата Верховного Суду 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Проаналізувавши вимоги Закону, пояснення сторін, фактичні обставини справи, надані сторонами докази, які досліджувались судом першої інстанції, пояснення, надані в суді апеляційної інстанції, а також враховуючи вік малолітнього ОСОБА_5, беручи до уваги відсутність виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з матір'ю позитивно сприятиме розвитку дитини, що забезпечить якнайкраще інтереси дитини.

Доводи скаржника про те, що з травня по грудень 2015 року він систематично ставав свідком аморальної поведінки відповідача, яка зловживала спиртними напоями та не виконувала своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини, є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, у зв'язку з чим відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не діють підстав вважати, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції позивачем за первісним позовом (скаржником не надано) не надано доказів, які б свідчили про наявність виняткових обставин, за яких малолітня дитина - син ОСОБА_15, може бути розлучений з матір'ю, що б суттєво вплинуло на перегляд оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В.Шахова