РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого - судді Карплюка О.І.

при секретарі Скоринському В.В.

з участю позивача-відповідача ОСОБА_1

її представника ОСОБА_2

та представника відповідача-позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру №145, що по вул. Зарічанській, 32 в м. Хмельницькому, посилаючись на те, що вона була набута у спільну сумісну власність з попереднім її чоловіком ОСОБА_5

В подальшому ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ? частки спірної квартири, посилаючись на те, що вона належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки була набута ними за час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 20 листопада 2017 року зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 вимоги первісного позову підтримали, а проти вимог зустрічного позову заперечують, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за час шлюбу із ОСОБА_5 та за спільні кошти подружжя.

В судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_4 ОСОБА_3 вимоги зустрічного позову підтримав, а проти вимог первісного позову заперечує, посилаючись на те, що пайові внески за спірну квартиру сплачувались сторонами спільними коштами, оскільки станом на 20 травня 1987 року її вартість повністю виплачена не була.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Відповідно до вимог ст. 22 ч. 1 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ст. 24 ч. 1 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до вимог ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 57 ч. 1 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України м айно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим у постановах від 3 червня, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі з 29 серпня 1971 року по 15 березня 1983 року.

Рішенням Хмельницького міськвиконкому від 15 березня 1984 року №63 виключено з членів кооперативу ОСОБА_5 згідно поданої заяви від 17 листопада 1983 року в зв'язку з виїздом з міста і передано пай та квартиру №145, що по вул. Куйбишева, 32 своїй бувшій дружині ОСОБА_6, прийнявши її до членів кооперативу.

16 квітня 1984 року ОСОБА_6 видано ордер на спірну квартиру.

Таким чином, спірна квартира була придбана під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та за їх спільні кошти.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі з 20 травня 1987 року по 26 грудня 2016 року.

Хмельницьким БТІ 24 грудня 1996 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру №145, що по вул. Зарічанській, 32 в м. Хмельницькому.

Однак, судом не встановлено обставин спільної участі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у набутті спірної квартири. Належними та допустимими доказами не доведено сплату сторонами пайових внесків за квартиру спільними коштами.

Відповідно до вимог ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 13 ч. 2 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду.

Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру №145, що по вул. Зарічанській, 32 в м. Хмельницькому. А у вимогах зустрічного позову ОСОБА_4 про поділ спірної квартири відмовити.

Керуючись ст. 41 ч. 1 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 57 ч. 1. 60, 69, 70 ч. 1, СК України, ст. 368 ч. 3 ЦК України, ст. ст. 22 ч. 1, 24 ч. 1 КпШС України, ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність», суд

вирішив:

Первісний позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру №145, що по вул. Зарічанській, 32 в м. Хмельницькому.

У вимогах зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ квартири №145, що по вул. Зарічанській, 32 в м. Хмельницькому, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн.

Повне судове рішення складено 29 січня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

26.01.2018