Справа № 445/1993/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/5661/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Червоненської сільської ради про встановлення факту постійного проживання, визнання незаконним рішення виконкому, скасування державної реєстрації та визнання недійсним державного акту про право власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та Червоненської сільської ради Золочівського району Львівської області, та просила встановити факт постійного проживання з ОСОБА_4 в період з 1991 року до ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Червоненської сільської ради Золочівського району Львівської області №10 від 26.03.199 року про можливість оформлення права власності на будинок за ОСОБА_2; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2; визнати недійсним акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 - її дід, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 - її баба. Згідно заповіту складеного 04.02.1990 року ОСОБА_4, все своє майно вона заповіла батьку позивача - ОСОБА_6, який ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Вказувала, що після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась. Позивачка зазначала, що з 1991 року постійно проживала з бабою у спірному будинку і продовжує проживати, вважає, що вона вступила в управління та володіння майном в розумінні ст. 549 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини.

Зазначала, що лише у 2014 році, дізналася, що відповідач - ОСОБА_2, шлюб з яким розірвано 14.03.2016 року, на підставі рішення виконавчого комітету Червоненської сільської ради №10 від 26.09.1999 року в 1999 році оформив право власності на спірний будинок. Просила поновити строк на звернення до суду.

Вказувала, що спірний житловий будинок побудував її дід, а батько згодом допомагав у його перебудові. Зазначала, що згідно по посподарських книг у 1955 році зареєстроване господарство, з 1955 року і до 1982 року головою двору був ОСОБА_5, з 1983 року по 1991 рік головою була ОСОБА_4, а в 1996 році головою двору став відповідач, однак на підставі чого внесено такий запис позивачу невідомо, оскільки він не перебував у родинних відносинах з ОСОБА_4, а вселився у будинок після одруження з позивачкою. Зазначала, що правова підстава винесення оскаржуваного рішення виконавчого комітету Червоненської сільської ради від 26.03.199 року - Наказ Держкомітету по житлово-комунальному господарству» №56 від 13.12.1995 року «Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», станом на день ухвалення оспорюваного рішення втратив силу. Відтак вважає, що не було жодних правових підстав для оформлення власності на спірний житловий будинок і земельну ділянку для його обслуговування за ОСОБА_2

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Червоненської сільської ради Золочівського району Львівської області №10 від 26.03.1999 року про можливість оформлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в с. Червоне Золочівського району Львівської області за ОСОБА_2. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства пл.0,48га. В с. Червоне Золочівського району Львівської області. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 974,4 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги його заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Стверджує, що він оформив право власності на спірний будинок зі згоди позивачки в 1999 році та всі документи про право власності позивачка зберігала у себе. Вважає безпідставним поновлення строку позовної давності, оскільки з 1999 року позивачка знала та не оспорювала його право власності на будинок та земельну ділянку. Посилається на те, що суд першої інстанції бездоказово, на основі припущень прийшов до необґрунтованого висновку, що наведені стороною позивачки причини пропуску строку звернення до суду слід вважати поважними та такими, що обмежували позивача у реалізації наданого йому права на звернення до суду за захистом своїх інтересів. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, поясненняОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено, предметом спору є нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства пл.0,4800 га.

Вказаний житловий будинок збудований ОСОБА_7 в 1935 році як стодола та стайня, який згодом перебудовано в житловий.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивачки - ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачки -ОСОБА_4.

Останнім відомим місцем проживання останніх було с. Червоне Золочівського району Львівської області.

Згідно заповіту, складеного 24.02.1990 року ОСОБА_4, все своє майно вона заповіла батьку позивача - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. За життя ОСОБА_6 в нотаріальну контору для оформлення у встановленому законом порядку свого права на спадщину після смерті матері не звертався, спадкова справа не заводилась.

Відповідно до копій погосподарських книг Червоненської сільської ради Золочівського району Львівської області, за особовими рахунками НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4,НОМЕР_5, головою двору з 1980 року до 1996 року зазначено ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_2 вперше згадується у 1991 році у якості чоловіка внучки.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано БТІ за ОСОБА_2 в 1999 році згідно рішення виконавчого комітету Червоненської сільської ради Золочівського району Львівської області №10 від 26.03.1999 року відповідно до Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року №56 «Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», який втратив чинність 09.06.1998 року згідно наказу №121 державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України.

Згідно з довідкою №441 від 07.10.2015 року, виданою виконавчим комітетом Червоненської сільської ради Золочівського району Львівської області, спадщину після смерті ОСОБА_4 фактично прийняла ОСОБА_3, яка вступила в управління та володіння майном померлої. Довідку видано для подання до нотаріальних органів.

Відповідно до чинної на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 норми ст. 549 ЦК УРСР (редакції 1963 року) спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 не був забудовником спірного житлового будинку, не подав доказів, що він своїми коштами збільшив вартість цього майна, не був в родинних відносинах з забудовниками вказаного майна, то не мав правових підстав передбачених Законом, який діяв на той час, для оформлення права власності на вказаний будинок і відповідно на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в порядку спадкування.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та скасування рішення виконавчого комітету про можливість оформлення права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 та визнання недійсним державного акту на право власності на землю призначену для обслуговування цього житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї статті для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому Закон не наводить навіть приблизного переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який вирішує питання щодо поважності цих причин у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Судом першої інстанції встановлено факт порушення прав позивачки, враховано ту обставину, що вона працювала в Польщі, рідко приїжджала до дому, також проаналізовано пояснення свідків на підтвердження вказаних обставин, тому колегія суддів погоджується з висновком суду, що ОСОБА_3 пропущено строк з поважних причин.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, що з 1999 року позивачка знала та не оспорювала його право власності на будинок та земельну ділянку, не можуть прийматись до уваги, оскільки на підтвердження наявності у позивачки документів на право власності на будинок з 1999 року (а.с.183) не подано жодного доказу.

А відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України.

В зв»язку з викладеним колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.381 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.01.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.