Справа №442/8615/17
Провадження №2/442/522/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Павлів З.С.

з участю секретаря судового засідання- Михавко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Дрогобицької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України для малолітніх дітей, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон та в'їзду до іноземних країн, та дозвіл на тимчасовий виїзд з України для малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Польщі та інших країн - учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, починаючи з набрання рішення суду законної сили по грудень 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 2003 рок перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В 2016 році шлюб між ними з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом із нею. Відповідач участі у вихованні та догляді дітей не приймав, розвитком дітей не цікавиться. На підставі рішення суду відповідач сплачує аліменти на утримання дітей, відтак, взагалі самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, веде аморальний спосіб життя. Їхній старший син ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом з дитинства, який потребує лікування. На даний час у неї з'явилась можливість провести його лікування за кордоном. Окрім цього, обоє дітей часто хворіють застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне їхнє оздоровлення на морі. Крім цього, вважає, що виїзд дітей за кордон, сприятиме розширенню світогляду їхнього та добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку як особистостей. Відповідач без жодних вагомих аргументів відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд дітей за кордон для лікування та оздоровлення. Відтак, змушена звертатись до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позові підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить позов задоволити. Додатково суду зазначила, що має намір лікувати сина в Польщі. На даний час лікування дитина проходить у Львові та в реабілітаційному центрі «Сонечко». Лікарі рекомендують клініку в м.Жешув Республіка Польща. Там у неї є родичі, які проживають недалеко від медичного центру, а тому можуть допомогти їй. Так як виховує дітей сама, молодшого сина змушена брати всюди зі собою. Він також у неї хворобливий. Змушена просити про довготривалий термін на виїзд дитини за кордон, так як для лікування потрібен не одноразовий виїзд за межі України. Щоразу звертатись до суду для отримання такого дозволу є для неї проблемним як фінансово, так і в часі. Окрім основної мети - лікування старшого сина за кордоном, хоче відвести дітей на море та розширити їхній кругозір, щоб побачили світ.

Відповідач в судовому засіданні позов не заперечив, зазначив, що не хоче, щоб діти залишали країну на довгий термін, так як хоче спілкуватись із ними, а також хоче, щоб позивачка повідомляла йому про те, що вони виїжджають за кордон, адресу, щоб знав де перебувають його діти.

Представник Служби у справах дітей Дрогобицької міської ради в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перлина» №127 від 13.10.2017 діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом із матір'ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом з дитинства та потребує лікування, що стверджується долученими до справи: Висновком ЛКК КЗ ЛОДПНД №205 від 09.08.2016, Випискою з медичної картки стаціонарного№807 від 11.09.2017, Висновком ЛКК КЗ ЛОДПНД №217 від 24.09.2012, Епікриз-випискою з історії хвороб №734, Довідкою про надані реабілітаційні послуги та результати реабілітації №48 від 24.07.2015, Витягом з протоколи №19 засідання реабілітаційної комісії від 27.07.2015, Довідкою про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді №812 від 13.10.2017 та Довідкою про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді №9895 від 09.12.2017.

З довідки Дрогобицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №3 №219 від 15.12.2017 вбачається, що ОСОБА_3 є учнем вказаної школи. Дитина-інвалід, потребує постійної уваги і догляду. За роки навчання батько жодного разу до школи не з'являвся, не був на батьківських зборах, зовсім дитиною не цікавиться. Дитину виховує мама одна.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Згідно ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У підп. 1 п.4 вищевкзаних Правил регламентовано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Надання такого дозволу фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дітей за межі України для тимчасового виїзду та перебування за кордоном, а навпаки таке надасть можливість позивачці відвезти старшого сина за кордон на лікування, яке є йому необхідним за рекомендаціями лікарів, та як вбачається із медичної документації таке лікування та реабілітація є тривалою, то суд приходить до висновку, що позов слід задоволити.

Щодо надання дозволу на виготовлення документів та тимчасовий виїзд закордон молодшого сина ОСОБА_3, суд бере до уваги пояснення позивачки на те, що вона одна здійснює виховання дитини, такі є постійно під її наглядом і опікою, у вихованні дітей ніхто інший допомоги їй не надає, а тому у поїздці за кордон на лікування сина вона змушена брати також й молодшого сина.

Водночас, суд враховує, що безпека дітей під час такої подорожі гарантуватиметься супроводом матері. За таких умов права та інтереси дитини, на думку суду, будуть забезпечені максимально.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 264, 430 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити.

Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон та в'їзду до іноземних країн для малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Дрогобицьким МВ УМВС України у львівській області 25.02.2005 року, до Польщі та інших країн - учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, починаючи з набрання рішення суду законної сили по грудень 2020 року.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Польщі та інших країн - учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Дрогобицьким МВ УМВСУкраїни у Львівській області 25.02.2005 року, починаючи з набрання рішення суду законної сили по грудень 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 06.02.2018 року.

Суддя Павлів З.С.