САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/6268/17
Провадження № 2/206/226/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2018 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді- Зайченко С.В., при секретареві - Дубовик Г.Е., за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання за нею право власності за набувальною давністю на частину квартири №9 розташованої в будинку 12 по вул. 60 років Жовтня (нова назва вул. Енергетиків) у м. Дніпро, яка належала на праві спільної власності ОСОБА_5, який помер 18 червня 1994 року.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло їй та ОСОБА_5 на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 (колишня назва 60-річчя Жовтня) в м. Дніпро (ОСОБА_1). 18 липня 1994 року ОСОБА_5 помер. Починаючи з моменту його смерті, вона відкрито користується всією квартирою, в ній зареєстрована та несе тягар утримання не тільки своєї частки, але і частини, яка належала померлому. З часу смерті ОСОБА_5 по день подання позову до неї ніхто не звертався з метою отримання оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру для оформлення права власності або права на спадщину. Позивачка, вважала померлого ОСОБА_5 за свого батька, а він її за свою доньку, про що свідчить ордер на право вселення в спірну квартиру де померлий сказаний як основний квартиронаймач, а вона, як його донька. Факт незнання про відсутність права власності на частину квартири, яка належала на праві спільної сумісної власності померлому ОСОБА_5 свідчить про те, що вона не є фахівцем у галузі права та не має спеціальних знань в сфері спадкового права, вважала,що є спадкоємицею за законом та співвласницею майна. Виходячи з викладеного, вважала, свій позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав,наполягав на їх задоволенні. Надав відповідь на відзив в якій зазначив, що посилання відповідача у відзиві на лист ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист прав власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року є безпідставним, оскільки лист не є джерелом права. Щодо посилань, що позов про право власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка знає, хто є власник, то позивач немає жодної інформації щодо того, хто є власником частини квартири, яка залишилася після смерті ОСОБА_5, оскільки окрім неї з заявою про прийняття спадщини ніхто більше не звертався та правовстановлюючих документів для оформлення спадкових прав не просив.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала відзив на позов у якому зазначила, що позивач повинен довести добросовісність свого заволодіння майном та позов про право власності не може бути заявлений особою, яка знає, хто є власником цього займаного майна (а.с.85,86).

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до копії ордера №513 від 06.10.1964 року право на зайняття квартири АДРЕСА_1 (колишні назви вул. Леніна та вул. 60-річчя Жовтня) в м. Дніпро (ОСОБА_1) було надано ОСОБА_5, як основному квартиронаймачу, його дружині ОСОБА_6, доньці ОСОБА_4, зятю ОСОБА_7, онуку ОСОБА_8 (а.с.7).

18 лютого 1994 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 (вул. 60-річчя Жовтня) в м. Дніпро (ОСОБА_1) (а.с.8).

18.07.1994 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11).

У вищезазначеній квартирі з 17.04.1990 року по теперішній час зареєстрована позивачка ОСОБА_4 (а.с.46).

Як зазначила позивач у своїй заяві ОСОБА_5 був її вітчимом.

З матеріалів дослідженої в ході судового розгляду цивільної справи №206/3175/17, №20/206/805/17 вбачається, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_9 була відкрита спадкова справа до майна померлого ОСОБА_5, за результатом розгляду заяви позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріальною конторою було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 (60-річчя Жовтня) в м. Дніпрі , оскільки позивач не надала документів, які підтверджують факт її проживання однією сімєю зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес сторони лише способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом.

Відповідно до положень п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.

При цьому суд виходить з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю відповідно до ст. 3 ЦК України.

За змістом наведеної норми права, позивачка має довести, окрім безперервності, відкритості і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у неї відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння, відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно.

Таким чином, зазначена норма права визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, оскільки володіння має бути добросовісним, тобто позивач не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей ст. ст. 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим позивач, яка заявила про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Суд вирішуючи даний спір приймає до уваги, що частина спірної квартири не є чужим майном для позивача ОСОБА_4, оскільки, вона вселялася до цієї квартири відповідно до ордеру, як член сімї основного квартиронаймача ОСОБА_5, з 1990 року в ній зареєстрована та проживає, в 1994 році стала разом з вітчимом ОСОБА_5 співвласником квартири та після смерті останнього продовжує бути зареєстрованою та проживати в належній їй та йому квартирі, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Енергетиків,12/9, а отже суд приходить до висновку, що позов про визнання право власності за набувальною давністю не може бути пред'явлений позивачем, яка володіє спірним майном по волі власника і завжди знала хто є власником частини даної квартири, що у розумінні ст.344 ЦК України, позбавляє її можливості захистити своє право шляхом визнання права власності за набувальною давністю.

Тож, у звязку з викладеним, суд вважає, що аргументи представника позивача, що позивачу ОСОБА_4 не відомо хто є власником частини квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 є необґрунтованими.

Також на думку суду позбавляє можливості прийти до переконання про законність та обгрунтованість заявлених позивачем вимог те, що позивач не конкретизувала в своїй позовній заяві та не уточнила в ході судового розгляду, щодо якої частини квартири на її думку вона набула право власності за набувальною давністю, тоді як відповідно до ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору та меж заявлених вимог на власний розсуд.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 259,263-265 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити.

Дата складання повного судового рішення 16 лютого 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.В. Зайченко