Справа № 303/5470/18
2/303/2248/18
ряд. стат. звіту - 45
РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2018 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Монич В.О.

секретар судового засідання Лаврів Е.І. Справа №303/5470/18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мукачево цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,-

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до судуз позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона (ОСОБА_1М.) є власником квартири №2, яка знаходиться у будинку №111 А по вулиці Ілони Зріні в м.Мукачево. Відповідно до Довідки про склад сім'ї, виданої головою ОСББ І.Зріні ОСОБА_4 04 вересня 2018 року за №16, в даній квартирі проживають троє людей, а саме: вона (ОСОБА_1М.) та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Однак, відповідачі на даний час зареєстровані за вищевказаною адресою, хоча фактично, з дня прописки та по даний час в зазначеній квартирі не проживали та не з'являються, що стверджується Актом обстеження, складеного головою ОСББ І.Зріні 04 вересня 2018 року та підписаного сусідами. Тому на підставі вищенаведеного, вона (ОСОБА_1 ) звертається до суду та просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №2 в будинку 111А по вул.І.Зріні в м.Мукачево.

Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Позивач - ОСОБА_1 подала суд заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідачі -ОСОБА_2, ОСОБА_3, які належним чином повідомлялися про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, через опублікування у мережі Інтернет за веб-адресою: mkm.zk.court.gov.ua, своїм правом подати відзив на позов, у встановлений судом строк, не скористалися.

Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло виданого 25 травня 1995 року на підставі рішення Мукачівської міської ради за №109 від 24 травня 1995 року, квартира за № 2, яка знаходиться в будинку за №111 А по вул.І.Зріні в м.Мукачево Закарпатської області належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.5), про що свідчить копія Довідки за № 1525 видана КП Мукачівським міським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (а.с.6).

З копії Довідки за №16 виданої Головою ОСББ ОСОБА_6 ОСОБА_7 від 04 вересня 2018 року, за адресою: м.Мукачево, вул.І.Зріні, буд.111 А, кв.№2, Закарпатської області зареєстровані : ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7), про що свідчить копія Акту від 04 вересня 2018 року, про що ствердили своїми підписами: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.8).

Розглядаючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на житло, суд приходить до висновку.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Так, статтями 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені у статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 355 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Тобто, даною статтею встановлено, що право спільної сумісної власності - це право двох чи більше осіб на один об'єкт (на одну річ або сукупність речей). У свою чергу право спільної власності здійснюється кількома особами - співвласниками. Спільний об'єкт може складатися з однієї речі або сукупності речей, які можуть бути подільним або неподільними, проте як об'єкт права власності вони утворюють єдине ціле. Коментована стаття говорить про те, що - це право кожного із співвласників поширюється на весь об'єкт у цілому, а не на певну його частину. Тобто, право спільної власності характеризується множинністю її суб'єктів та єдністю об'єкта.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Нормою статті 369 Цивільного кодексу України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, суд звертає увагу на зміст пункту 5 Постанови №20 Пленуму Верховного суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності від 22 грудня 1995 року (із змінами та доповненнями), яким встановлено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є - квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Нормою пункту 7 даної Постанови встановлено, що судам слід враховувати, що відповідно до діючого національного законодавства - громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

В пункті 1 статті 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

З матеріалів справи вбачається, що квартира №2, яка знаходиться в будинку №111 А по вул.І.Зріні в м.Мукачево Закарпатської області належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності на житло виданого 25 травня 1995 року виконавчим комітетом Мукачівської міської ради. Тобто, право кожного із співвласників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказаної квартири поширюється на всю квартиру у цілому, а не на певну її частину. В той же час ОСОБА_1, яка являється одною з співвласників квартиру №2, яка знаходиться в будинку №111 А по вул.І.Зріні в м.Мукачево звертається до суду та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування даною квартирою, посилаючись на одну з підстав - Закон України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Однак, суд приходить до висновку, що у разі визнання ОСОБА_2 втратившою право користування квартирою №2, яка знаходиться у будинку №111 А по вул.І.Зріні в м.Мукачево, буде порушено режим права спільної сумісної власності встановленої національним законодавством України.

З урахуванням наведеного, всебічного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом - необхідно відмовити.

Розглядаючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на житло, суд приходить до висновку.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормою частини частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі ОСОБА_1 являється співвласником квартири №2, яка розташована в будинку №111 А, який знаходиться по вул.І.Зріні в в м.Мукачево Закарпатської області. Так, за вищевказаною адресою зареєстрована ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,яка у свою чергу за даною адресою не проживає, що позивачем доведено, а відповідачами не спростовано, і в даній частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

З урахуванням наведеного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - підлягають до частково задоволення.

Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 355, 368, 369, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, Постановою №20 Пленуму Верховного суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності від 22 грудня 1995 року (із змінами та доповненнями)суд,-

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №2, яка знаходиться в будинку №111 А, який знаходиться по вулиці І.Зріні в місті Мукачево Закарпатської області.

В задоволенні решти позовних вимоги про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №2, яка знаходиться в будинку №111 А, який знаходиться по вулиці І.Зріні в місті Мукачево Закарпатської області - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі - 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок

Відповідачу, який не з'явився в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код - НОМЕР_1, мешканка м.Мукачево, вул.Ілони Зріні, буд.№111 А, кв.№2, Закарпатської області, поштовий індекс - 89600.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: м.Мукачево, вул.Ілони Зріні, буд.№111 А, кв.№2, Закарпатської області, поштовий індекс - 89600.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації: м.Мукачево, вул.Ілони Зріні, буд.№111 А, кв.№2, Закарпатської області, поштовий індекс - 89600.

Головуючий В.О.Монич