Справа № 153/182/18
Провадження № 22-ц/772/1854/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Любинецька-Онілова А. Г.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 рокуСправа № 153/182/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Войтка Ю.Б., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 25.06.2018 року, ухвалене у складі судді Любинецька-Онілова А. Г., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 05.11.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір. Відповідно до умов кредитного договору банком позичальнику було оформлено кредит у розмірі 2900 гривень у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає. Станом на 31.10.2017 року кредитна заборгованість відповідачем не погашена і складає 68485 гривень 29 копійок.

Виходячи з наведеного, положень статей 509, 525, 526, 527, 430, частини першої статті 598, статей 599, 610, частини другої статті 615, статей 629, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору № б/н від 05.11.2010 року у сумі 68485 грн. 29 коп., з них 2013,58 грн. заборгованість за кредитом; 58834,32 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3900 заборгованість за пенею та комісією, штрафи 500 грн. (фіксована частина), 3237,40 грн. (процентна складова).

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 25.06.2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 31.10.2017 року по кредитному договору № б/н від 05 листопада 2010 року у сумі 60847 грн. 90 коп., з яких 2013 грн. 58 коп. заборгованість за кредитом, 58834 грн.32 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом та 1565 грн. 50 коп. судових витрат, а всього - 62413 гривень 40 коп..

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованість по кредиту на загальну суму 60847 грн. 90 коп., з яких : 2013 грн. 58 коп. заборгованість за кредитом, 58834 грн. 32 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення 3900 грн. заборгованості за пенею та комісією є необґрунтованими, оскільки у своїх позовних вимогах та в розрахунку заборгованості позивач не зазначив розмір пені та комісії окремо, а тому суд відхилив як доказ розрахунок заборгованості в цій частині. Також суд зазначив, що вимоги про стягнення штрафу в сумі 3237 грн. 40 коп. (процентна складова) та 500 грн. (фіксована частина) суперечать положенням статті 549 ЦК України, якою передбачено, що пеня та штраф є різновидами неустойки, як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до увагу заяву представника відповідача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи та проведено її розгляд за відсутності відповідача та її представника. Таким чином, при ухваленні рішення було порушено право відповідача на захист, порушено принцип змагальності та рівності сторін, не надано можливості надати заперечення проти позову, заявити про застосування строків позовної давності.

Зазначає, що позивачем подано позов після спливу строків позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України є підставою для відмови в позові, адже останній платіж по кредиту було здійснено 26 лютого 2013 року, а позов подано у суд 17 січня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Зазначене, на думу ОСОБА_3, узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладених в постанові від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, від 01.10.2014 року у справі № 6-134цс14, від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15, від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 200/11343/14-ц зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Посилаючись на те, що її та її представника було позбавлено можливості взяти участь у розгляді справи у судовому засіданні та заявити клопотання про застосування позовної давності, відтак вважає, що вказане клопотання має бути вирішено судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту восьмого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не в повній мірі відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що відповідно до копії анкети-заяви ОСОБА_3 від 05.11.2010 року на відкриття кредиту, встановлено, що між сторонами у простій письмовій формі укладено кредитний договір, на підставі якого відповідач отримала кредит у сумі 2900 гривень у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до розрахунку заборгованості по договору, відповідач не виконала своїх зобов'язань та допустила заборгованість, розмір якої станом на 31.10.2017 року становить 68485 грн. 29 коп., з яких: 2013 грн. 58 коп. - заборгованість за кредитом; 58834 грн. 32 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3900 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3237 грн. 40 коп. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованість по кредиту на загальну суму 60847 грн. 90 коп., з яких : 2013 грн. 58 коп. заборгованість за кредитом, 58834 грн. 32 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом.

Зазначений висновок суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам в сумі 58834 грн. 32 коп. апеляційний суд вважає таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права, з огляду на таке.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем безпідставно було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 05.11.2010 року (період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року до 34,80 %, та з 01.04.2015 року по 31.10.2017 року до 43,20 %), оскільки таке збільшення відбулося в односторонньому порядку відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає статті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог слід скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення позову.

Зокрема, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість по тілу кредиту 2013 грн. 58 коп., а також заборгованість по процентам за період станом на 31.08.2014 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, що становить 1477,02 грн., а також за період з 01.09.2014 року по 31.10.2017 року (дата по яку позивач просить стягнути борг в позові) згідно процентної ставки 36 % річних, що становить 2295,58 грн. (розрахунок 2013,58 (сума боргу по кредиту) х 36 % = 724,88 : 12 міс. = 60,41 х 38 міс. (з 09.2014 по 10.2017) = 2295,58 грн.

Таким чином, розмір заборгованості по процентам за кредитним договором станом на 31.10.2017 року становить 3772,60 грн. (розрахунок 1477,02 + 2295,58 = 3772,60).

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 05.11.2010 року станом на 31.10.2017 року в сумі 5786 грн. 18 коп., з них : 2013,58 заборгованість за кредитом; 3772,60 заборгованість по процентам.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 та її представник були позбавлені можливості взяти участь у розгляді справи у суді першої інстанції та заявити клопотання про застосування позовної давності, а тому просять суд апеляційної інстанції розглянути клопотання про застосування строку позовної давності, апеляційний суд вважає необґрунтованими і правових підстав для розгляду клопотання про застосування позовної давності не вбачає.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 200/11343/14-ц зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У той же час, зі справи видно, що ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 були повідомленні про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції /а.с. 56, 57, 61, 64 /. Судом першої інстанції надсилалася копія позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу, а тому вона була ознайомлена з позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім цього, відповідач та її представник не були позбавлені можливості направити до суду клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача поштою, так само як і заяву про відкладення розгляду справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі N 6-2307цс15, нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з наступного.

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання позову пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 148,89 грн. (розрахунок 5786,18 х 100 : 68485,29 (ціна позову) = 8,45 % (задоволена частина позову), 1762 х 8,45 % = 148,89 грн.), а з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1209,83 грн. (розрахунок 1321,50 х 91,55 % (частина вимог в задоволенні яких відмовлено) = 1209,83 грн.).

Разом з тим, з огляду на положення частини десятої статті 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1060,94 грн. (розрахунок 1209,83 - 148,89 = 1060,94 грн.).

Керуючись підпунктом восьмим пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 25.06.2018 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.11.2010 року по тілу кредиту та процентам задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.11.2010 року станом на 31.10.2017 року в розмірі 5786 (п'ять тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 18 копійок, з них : 2013,58 заборгованість за кредитом; 3772,60 заборгованість по процентам.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 25.06.2018 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1060 (одна тисяча шістдесят) гривень 94 копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л. О. Голота

Судді: Ю. Б. Войтко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 07.11.2018 року.