КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1091/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача ПоліщукН.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Шклянки М.П. 23 квітня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Головного територіального управління юстиції у м.Києві, третя особа: Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду &q?ов;Житло-Сервіс&quЖи; про повернення незаконно стягнутих грошових коштів,-

встановив:

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Головного територіального управління юстиції у м.Києві безпідставно набутих грошових коштів у сумі 9591,52 грн., інфляційного збільшення суми у розмірі 1330,01 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 266,46 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що у виконавчому провадженні №48244119, яке здійснювалось Дарницьким районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Головного територіального управління юстиції у м.Києві, з нього стягнуто 10700,67 грн.

При цьому, ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2016 року визнано незаконними дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження (постанова від 20 липня 2015 року) та винесення постанови від 14 березня 2015 року про звернення стягнення на доходи боржника; скасовано постанову про відкриття цього виконавчого провадження та постанову про звернення стягнення на доходи боржника.

Кошти з нього стягнуто та перераховано стягувачу після скасування судом постанов державного виконавця. Після цього виконавчою службою йому повернуто 1109,15 грн., а іншу суму частину не повернуто.

Посилаючись на наведені обставини, просить стягнути неповернуті кошти згідно із ст.1212 ЦК України та застосувати ч.2 ст.625 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року, з урахуванням ухвали від 16 травня 2018 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення відтворює пояснення відповідача, а суд належним чином не дослідив та не надав оцінки важливим обставинам справи, зокрема, що перерахування стягнутих коштів відбулось після прийняття судом рішення щодо виконавчого провадження №48244119, а момент дізнання державного виконавця із цим рішенням не має значення для вирішення питання захисту прав боржника.

Зазначає, що суд встановлював факти щодо видачі судового наказу про стягнення з нього на користь третьої особи суми боргу, які не мають значення для справи. При цьому звертає увагу, що судового наказу, на який послався суд, не існує.

Вказує на те, що в рішенні зазначено про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, у той час як справа розглянута в порядку загального провадження.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з&qu#2;явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомлені.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст.1212 ЦК України, на підставі яких заявлено позовні вимоги, не можуть бути застосовані до державної виконавчої служби, оскільки остання коштів не набувала та не зберігала, кошти перерахувала стягувачу.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 березня 2013 року, а не судовим наказом, як зазначається в оскаржуваному рішенні, з ОСОБА_3 на користь КПЕРЖФ &qu р;Житло-Сервіс&q?м ; стягнуто 9591,52 грн.

За рішенням суду видано виконавчий лист та його пред&qu5p;явлено до виконання.

20 липня 2015 року Дарницьким районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Головного територіального управління юстиції у м.Києві відкрито виконавче провадження №48244119, а 14 березня 2015 року винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2016 року визнано незаконними дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про звернення стягнення на доходи боржника; скасовано постанову про відкриття цього виконавчого провадження та постанову про звернення стягнення на доходи боржника.

Платіжним дорученням №2834 від 26 липня 2016 року державна виконавча служба на рахунок стягувача перерахувала 9591,52 грн., стягнутих у виконавчому провадженні №48244119.

В листопаді 2016 року ухвала оскаржена в апеляційному порядку та залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року.

Листом від 18 травня 2017 року державна виконавча служба звернулась до стягувача із проханням повернути перераховані кошти у зв&qu62;язку із ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2016 року.

У відповідь на цей лист стягувач повідомив про неможливість повернення коштів у зв&qu5p;язку із подальшим їх перерахуванням на особовий рахунок ОСОБА_3 для погашення заборгованості за ЖКП.

Платіжним дорученням №1479 від 15 травня 2017 року державна виконавча служба повернула ОСОБА_3 1109,15 грн. як надлишково стягнуті у виконавчому провадженні №48244119.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право доступу до суду наділяє позивачів свободою дій щодо доведення свої вимог та свободою визначення правової норми, згідно із якою вони просять задовольнити вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку , що передбачений нею вид позадоговірних зобов&qu:1;язань виникає за таких умов:1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

В контексті обставин цієї справи для застосування ст.1212 ЦК України є необхідним така подія як набуття майна саме органом державної виконавчої служби. Проте цей орган відповідно до засад своєї діяльності не може уважатися набувачем коштів.

Відповідно до ст.44 Закону України &qun>;Про виконавче провадження&quyl; від 02 червня 2016 року №1404-VIII органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Відповідно до ч.1 ст.47 цього Закону грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Отже, державна виконавча служба відповідно до порядку здійснення своєї діяльності лише акумулює стягнуті з боржників суми на спеціальних рахунках для подальшого їх перерахування стягувачам і не стає набувачем коштів чи їх власником.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався саме такими мотивами, та колегія суддів погоджується з цими висновками.

Ураховуючи викладене, позовні вимоги не можуть бути задоволені на підставі ст.1212 ЦК України, яку визначив позивач як спосіб захисту порушеного права. Відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді інфляційного збільшення та 3% річних відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки ці вимоги є додатковими до вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 9591,52 грн.

Відмова у цьому позові не є визнанням правомірності дій відповідача, проте з урахуванням принципів цивільного судочинства відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення грошових коштів з відповідача на підставі ст.1212 ЦК України.

Посилання суду першої інстанції на те, що державний виконавець дізнався про ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2016 року після перерахування коштів не є тією підставою, за якою судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, а є лише встановленою судом обставиною.

Щодо доводів скарги про порушенням судом норм процесуального права, якими є розгляд справи у порядку спрощеного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є те, що суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до частин 2-6 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, згідно із змістом ст.277 цього Кодексу питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за власної ініціативи відповідно до вимог Кодексу або за клопотанням позивача, суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Розгляд справи в порядку спрощеного провадження відбувається з дотриманням вимог ст.ст. 277-279 ЦПК України.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрито 05 липня 2017 року, тобто до в ступу в дію положень ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст.274 ЦПК України:

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до частин 5-7 ст.279 ЦПК України:

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Відмінність спрощеного провадження від загального полягає, зокрема у тому, що спрощене провадження може відбуватися без виклику учасників справи.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та судом не могло бути вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Зазначення в рішення суду, що справу розглянуто в порядку спрощеного провадження, колегія суддів розглядає як помилку, яка містить суто формальний характер, ураховуючи, що справа розглядалась в судовому засіданні за участю сторін, що є характерним для загального позовного провадження.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова