ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 689/127/18
Провадження № 22-ц/4820/64/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю: представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №689/127/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 04 червня 2018 року (суддя Кульбаба А.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на підставі договору дарування від 28.01.2003 року належить житловий будинок по АДРЕСА_1. В цьому будинку з нею проживав її колишній чоловік, ОСОБА_4 Рішенням Ярмолинецького районного суду від 23 грудня 2014 року шлюб між ними розірвано. Вказувала, що відповідач систематично порушує правила спільного життя, створює для неї неможливі умови для проживання з ним в одному будинку, псує житлове приміщення, неодноразово погрожував їй фізичною розправою та вчиняв насильство в сімї. Позивач вважає, що відповідач повинен бути виселений з житлового будинку відповідно до вимог ст. 116 ЖК УРСР. Відповідач із спірного будинку виїхав та на даний час у ньому не проживає, створив сімю з іншою жінкою та проживає у неї. Посилається на те, що вона змушена була захищатися від протиправних дій ОСОБА_4 шляхом зміни замків на вхідних дверях, саме тому звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Ярмолинецького районного суду від 04 червня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане вище рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідач зі спірного будинку виїхав та на даний час у ньому не проживає, створив сімю з іншою жінкою та проживає у неї. ОСОБА_3 вказує, що відповідач вчиняв щодо неї насильство, погрожував фізичною розправою, створював неможливі умови проживання в будинку, тоді як остання змушена захищатися від його протиправних дій. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що нею не було доведено факту завдання їй тілесних ушкоджень відповідачем. Також, суд не взяв до уваги протоколи офіційних застережень відповідача щодо недопустимості протиправної поведінки щодо позивача, в той час як матеріали перевірок, за наслідками яких виносились вказані протоколи відповідачу, дозволяють встановити у звязку з якою саме протиправною поведінкою ОСОБА_4 відносно апелянта виносились протоколи. Посилаючись на правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ викладені в ухвалі від 08.02.2017 року по справі №552/46/16-ц, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не зявились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27 січня 2003 року (даруватель ОСОБА_4, обдарована ОСОБА_3.) на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с. 6-7). Сторони зареєстровані у вказаному житловому будинку (а.с. 46).

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8).

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 01.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19.07.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено (а.с. 26-30). Згідно із зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 не проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 з липня 2015 року у звязку з вчиненням йому позивачем перешкод у доступі до будинку.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 4ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зіст. 157 ЖК УРСРчленів сімї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбаченихст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно до приписів ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим проживання з ним в одному будинку, що до останнього застосовувались будь-які дієві заходи запобігання чи громадського впливу, які виявились безрезультатними, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності та надав їм належну оцінку. Висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального права, а також встановленим обставинам справи.

Протокол №74 від 20.04.2015 року про офіційне застереження, протокол №85 від 29.04.2015 року про офіційне застереження, протокол №124 від 10.06.2015 року про офіційне застереження, на які посилається позивач, не можуть бути достатніми підставами для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення у порядку, визначеному ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР (а.с. 12, 14, 16) .

Крім того, вказана правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття. Таких доказів позивачем, як суду першої так і апеляційної інстанції, також не надано.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, що відповідач вчиняв щодо позивача насильство, погрожував фізичною розправою не підтверджені достовірними доказами, а тому не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виселення відповідача із спірної квартири.

За змістомстатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики ЄСПЛ, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а ґрунтуються лише на голослівних припущеннях.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 04 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2018 року.

Судді: /підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригінало м: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції Кульбаба А.В. Провадження № 22-ц/4820/64/18

Доповідач Пєнта І.В. Категорія № 44