Постанова

Іменем України

15 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 725/5206/16-ц

провадження № 61-31696 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7;

представник ОСОБА_7- ОСОБА_8;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 травня 2017 року у складі судді Галичанського О. І. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Владичана А. І., Перепелюк І. Б.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 12 лютого 2007 року між нею та її матір'ю - ОСОБА_6 було укладено договір позики, за яким вона надала їй у борг 30 тис. доларів США для проведення будівельно-ремонтних робіт у житлових будинках по АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 зобов'язалася повернути позику на першу вимогу. 11 травня 2009 року між нею та ОСОБА_6 було укладено ще один договір позики, за яким вона надала їй у борг 30 тис. доларів США для проведення будівельно-ремонтних робіт у житловому будинку по АДРЕСА_2, а ОСОБА_6 зобов'язалася повернути позику на першу вимогу.

На момент укладення договорів позики ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 і в цих договорах міститься відмітка про те, що вони укладені в інтересах сім'ї. Житловий будинок по АДРЕСА_2 належав її батькам: ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності подружжя.

17 травня 2015 року ОСОБА_9 помер і після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частку у спільному сумісному майні подружжя. Спадкоємцями ОСОБА_9 є ОСОБА_6, яка успадкувала 1/6 частину належного спадкодавцю майна, та її брат - ОСОБА_7, який успадкував 5/6 частин належного спадкодавцю майна. Вважала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як спадкоємці померлого ОСОБА_9 мають повернути борг у частині успадкованого ними майна.

10 січня 2016 року вона передала особисто ОСОБА_6 та для вручення ОСОБА_10 письмову вимогу про повернення позики у розмірі 60 тис. доларів США не пізніше 1 березня 2016 року згідно з вимогами частини другої статті 1281 ЦК України, яка відповідачами не виконана.

Вважала, що з урахуванням розміру належних відповідачам у спадщині часток та розміру боргу спадкодавця за договорами позики, який становить 30 тис. доларів США, згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України ОСОБА_6, окрім 30 тис. доларів США, зобов'язана повернути їй також борг у розмірі 5 тис. доларів США (1/6 частина боргу спадкодавця), а ОСОБА_7 зобов'язаний повернути їй 25 тис. доларів США (5/6 частин боргу спадкодавця).

З урахуванням викладеного, позивачка просила суд стягнути: з ОСОБА_6 на її користь суму боргу за договорами позики у розмірі 35 тис. доларів США, що еквівалентно 895 166 грн 68 коп., та з ОСОБА_7 на її користь суму боргу за договорами позики у розмірі 25 тис. доларів США, що еквівалентно 639 404 грн 77 коп., а також понесені нею судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договори позики було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ці договори не містять підпису спадкодавця - ОСОБА_9 Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_9 був обізнаний про існування цих договорів, погоджувався на їх укладення, давав згоду на їх укладення, а грошові кошти було витрачено в інтересах подружжя, позивачем не надано, як і не доведено, яка частина грошових коштів, отримана у борг, була витрачена на ремонт будинків, коли саме проводився такий ремонт. При цьому суд вважав, що визнання позову ОСОБА_6 суперечить вимогам закону, а тому суд не прийняв її заяву про визнання позову, який пред'явлено на підставі статей 1281, 1282 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15 серпня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 30 тис. доларів США, що еквівалентно 768 900 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги позивачки про стягнення з ОСОБА_6 суми боргу за договорами позики у розмірі 30 тис. грн є обґрунтованими, оскільки ОСОБА_6 зобов'язалася повернути суму боргу на першу вимогу, вказаний борг визнала. Разом з тим вимоги позивачки про стягнення решти суми боргу з відповідачів як спадкоємців померлого ОСОБА_9 належними та допустимими доказами не підтверджено, оскільки нею не доведено, що ОСОБА_9 був обізнаний про існування цих договорів, погоджувався на їх укладання, а грошові кошти було витрачено в інтересах подружжя. Позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту пред'явлення нею вимоги до ОСОБА_7 у встановлений частиною другою статті 1281 ЦК України строк.

У вересні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позов ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправомірно не взяли до уваги докази того, що її батько був обізнаний про укладення ОСОБА_6 договорів позики у 2007 та 2009 роках, не врахували письмову вимогу про повернення позичених коштів, яку вона передала батькам. У цьому повідомленні є напис «добре» і підпис, поставлений її батьком. ОСОБА_6 визнала, що позичені кошти були витрачені на ремонт будинків і що вимогу про повернення коштів вона передала ОСОБА_7, що судами не враховано.

Питань щодо належності чи неналежності підпису у зазначеній вимозі про повернення позики ОСОБА_9 під час розгляду справи не виникало, тому, вона не заявляла клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Крім того, суд, зазначивши, що ОСОБА_6 визнала позов, безпідставно не стягнув всю суму боргу з неї.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У частині першій статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що 10 січня 2016 року ОСОБА_6 отримала письмову вимогу позивачки про повернення грошових коштів у розмірі 60 тис. доларів США до 1 березня 2016 року. При цьому ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердила факт отримання нею позики, позов визнала, відтак позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_6 30 тис. доларів США є обґрунтованими.

Разом з тим, пред'являючи вимоги до ОСОБА_6 про стягнення 5 тис. доларів США та ОСОБА_7 про стягнення 25 тис. доларів США, позивач посилалася на статтю 1282 ЦК України та статтю 73 СК України, зазначаючи, що спірні договори позики були укладені ОСОБА_6 в інтересах сім'ї, тому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як спадкоємці померлого ОСОБА_9 мають задовольнити її вимоги у частині успадкованого ними майна.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У частині другій статті 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта статті 1281 ЦК).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_6 5 тис. доларів США та ОСОБА_7 - 25 тис. доларів США як зі спадкоємців ОСОБА_9, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення ОСОБА_6 спірних договорів позики в інтересах сім'ї, що ОСОБА_9 знав про ці договори і давав згоду на їх укладення, а передача ОСОБА_6 вимоги про повернення боргу від 10 січня 2016 року не підтверджує отримання цієї вимоги ОСОБА_7

Посилання касаційної скарги на вимогу про повернення коштів із написом «добре» (а.с. 117 т. 1) безпідставні, оскільки невідомо, чи містить ця вимога підпис особи, яка її склала, та підписи, сторін, яким вона була направлена, а також дату її отримання, а клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи позивачкою заявлено не було. Тобто вимоги не доведено, що є процесуальним обов'язком позивача (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд мав би стягнути всю суму боргу з належного відповідача - ОСОБА_6, безпідставні, оскільки згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тобто судом розглянуто справу в межах заявлених позовних вимог та відмовлено в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як до спадкоємців померлого ОСОБА_9

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 травня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк