Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 161/14948/15-ц

провадження № 61-740 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С.,

Погрібного С.О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач -ОСОБА_4,

треті особи: Служба у справах дітей Луцької міської ради, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грушицька Віталіна Віталіївна, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицької Віталіни Віталіївни на рішення апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2016 року у складі колегії суддів: Свистун О. В., Завидовської-Марчук О. Г., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 як законний представник малолітнього звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Луцької міської ради, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ГрушицькаВ. В., про визнання недійсним іпотечного договору.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 25 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В. В., зареєстровано в реєстрі за № 6880, згідно з яким позивач передала відповідачу в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення коштів за договором позики, укладеним 25 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що під час підписання оспорюваного договору іпотеки не було дотримано вимог чинного законодавства, а також було грубо порушено права та законні інтереси малолітнього сина позивача - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати недійсним вищевказаний іпотечний договір та скасувати заборону на відчуження квартири, яка накладена нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ГрушицькоюВ. В. та зареєстрована в реєстрі за № 6881, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_6

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 позову не визнав, просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф. П. проти задоволення позову не заперечував.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10 заперечив проти задоволення позову.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 25 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В. В., зареєстрований у реєстрі за № 6880.

Скасовано заборону на відчуження квартири АДРЕСА_2, яка накладена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В. В. і зареєстрована у реєстрі за № 6881.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У червні 2016 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В. В. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги на рішення апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2016 року, яке заявники просять скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня та 5 вересня 2016 року відкрито касаційні провадження за вказаними касаційними скаргами, а ухвалою від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду цивільну справу № 161/14948/15-ц.

Від ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, в яких вона просить касаційну скаргу приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області ГрушицькоїВ. В. залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2016 року - без змін, оскільки це рішення ухвалено із дотриманням вимог законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом установлено, що ОСОБА_11 є власником квартири АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2010 року.

5 серпня 2011 року ОСОБА_11 уклала шлюб із ОСОБА_12, прізвище після реєстрації шлюбу змінила на ОСОБА_12; мають спільного сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір позики, згідно з яким останній отримав від ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 102 505 грн, що еквівалентно 6 500 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів, переданих за вищевказаним договором позики, між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В. В., зареєстрований в реєстрі за № 6880, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3.

Установлено, що в пункті 5.8 іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_3) засвідчив, що укладенням цього договору не порушено прав та/або інтересів третіх осіб, у тому числі прав та законних інтересів інших осіб, зокрема неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати за законом або договором.

На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_3 надала нотаріусу довідку від 11 грудня 2014 року № 17454, видану ТОВ «М.Ж.К.», про те, що у квартирі, яка передається в іпотеку, ніхто не зареєстрований (а. с. 78).

На підтвердження наявності у малолітнього сина ОСОБА_8 іншого місця проживання та права користування житлом ОСОБА_3 надала нотаріусу довідку від 10 грудня 2014 року № 1780 про склад сім'ї та зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб, видану Костюхівською сільською радою Маневицького району Волинської області, згідно з якою ОСОБА_3 проживає та зареєстрована разом зі своїм сином ОСОБА_8 по АДРЕСА_4 разом із ними проживає мати ОСОБА_3 - ОСОБА_13; цю ж адресу позивач вказала як місце свого постійного проживання (а. с. 79).

Крім того, згідно з будинковою книгою серії А №100960, виданою 28 квітня 2010 року КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», станом на 25 грудня 2014 року відсутні відмітки про реєстрацію неповнолітньої дитини ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_1.

25 грудня 2014 року ОСОБА_3 надала приватному нотаріусу Луцького міського нотаріального округу Грушицькій В. В. заяву про те, що, малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей, які б мали право на користування спірною квартирою, немає. Також підтвердила, що ознайомлена зі змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (а. с. 74).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За змістом статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, та може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Разом із тим згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Виходячи з викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки, як установив суд, укладаючи цей договір, позивач надала відомості про відсутність прав малолітніх чи неповнолітніх дітей на користування предметом іпотеки та інформацію щодо наявності в її малолітнього сина іншого місця проживання. При цьому суд правильно виходив із того, що неправдиве повідомлення позивачем як законним представником неповнолітньої особи про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом матері, яка зловживала своїми правами законного представника дитини. Таким чином, укладення оспорюваного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини позивача на користування вищевказаною квартирою, враховуючи вимоги статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 9 Закону України «Про іпотеку».

У зв'язку з цим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні похідних позовних вимог про скасування заборони на відчуження предмета іпотеки, яка накладена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В. В. і зареєстрована у реєстрі за № 6881.

Апеляційний суд помилково вважав, що місцевий суд не встановив місця постійного проживання неповнолітньої дитини та дійшов помилкового висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що дитина на момент укладення оспорюваного договору мала право користування квартирою, яка є предметом іпотеки, та постійно в цій квартирі проживала, оскільки такі висновки спростовуються змістом оскаржуваного рішення місцевого суду та матеріалами справи.

Помилковим є також висновок апеляційного суду про те, що іпотечний договір, який вчинений матір'ю неповнолітньої дитини, суперечить правам та інтересам дитини, порушує її право на користування жилим приміщенням, адже ні ЦК України, ні спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Разом із тим, оскільки вищевказані касаційні скарги задоволено, то згідно зі статтею 141 ЦПК України та в порядку, передбаченому підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області ГрушицькоїВ. В. підлягає стягненню судовий збір за подання касаційних скарг у сумі по 696 грн на користь кожного заявника.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області ГрушицькоїВіталіни Віталіївни задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2016 року скасувати, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області ГрушицькоїВіталіни Віталіївни судовий збір за подання касаційних скарг у сумі по 696 грн на користь кожного заявника.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак