Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 369/4383/16-ц

провадження № 61-671 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року у складі головуючого судді Пінкевич Н. С. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 3 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про виселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 114 100,00 доларів США зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості із кінцевим терміном повернення заборгованості - по 21липня 2027 року включно. За умовами цього договору ОСОБА_3 зобов'язалася регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала банку в іпотеку квартиру загальною площею 45,30 кв. м, житловою площею 27,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань, утворилася заборгованість. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру.

Посилаючись на викладене, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» остаточно просило на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР виселити відповідачів, які зареєстровані та поживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідачів.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував у повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 3 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення, які заявник просить скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вищевказану цивільну справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Оскаржувані судові рішення мотивовані ним, що позивачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено строк позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, поважних причин пропущення вказаного строку не встановлено, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову. Так, на обґрунтування свого висновку суд зазначив, що заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили 3 лютого 2010 року, і при розгляді справи судом установлено склад осіб, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні, а також, беручи до уваги письмову вимогу від 17 січня 2012 року № 30.1.0.0/2-85В, суд вважав, що позивачу було відомо про порушення свого цивільного права з початку перебігу строку позовної давності - 3 лютого 2010 року, але до суду з цим позовом банк звернувся у травні 2016 року, тобто за межами установленого законом строку позовної давності.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Судом установлено, що 22 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZRZ0GK07374023, за яким остання отримала кредит у сумі 114 100,00 доларів США зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення заборгованості - по 21липня 2027 року включно та зобов'язалася регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між тими самими сторонами укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передала ЗАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку квартиру загальною площею 45,30 кв. м, житловою площею 27,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Установлено, що позичальник ОСОБА_3 порушила взяті за кредитним договором зобов'язання щодо сплати необхідних платежів, що призвело до утворення заборгованості.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 3 лютого 2010 року, у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором, укладеним 22 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки, виданої 30 серпня 2013 року Комунальним підприємством «Управління міським господарством» Вишневої міської ради за № 1519 , до складу сім'ї ОСОБА_3 належать: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з повідомленнями ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17 січня 2012 року та 11 березня 2016 року за вих. №№ 30.1.0.0/2-85В банк надіслав відповідачам вимоги про добровільне звільнення квартири.

Згідно зі статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 39 указаного Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 вищевказаного Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Звертаючись у травні 2016 року до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що після прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк направляв відповідачам письмові вимоги про виселення в добровільному (позасудовому) порядку, проте вимоги не були виконані відповідачами, тільки після цього банк звернувся до суду із цим позовом про примусове виселення в судовому порядку.

Проте судами не надано належної оцінки наявним у справі доказам, а саме: повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17 січня 2012 року та 11 березня 2016 року про добровільне звільнення квартири, а також довідці Комунального підприємством «Управління міським господарством» Вишневої міської ради від 30 серпня 2013 року № 1519 про те, що за адресою квартири, на яку звернуто стягнення судовим рішенням, проживають та зареєстровані ОСОБА_3, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та у зв'язку з цим не встановлено, чи має порушення відповідачами прав позивача триваючий характер, якщо так, то з якого часу підлягає обрахуванню строк на звернення до суду за захистом права, порушення якого є триваючим.

Крім того, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Таким чином, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Однак судами не надано належної оцінки наявним у справі доказам (кредитному договору, іпотечному договору) та відповідно не встановлено обставин щодо правової природи коштів, за які придбано квартиру, яка є предметом іпотеки, а саме: чи придбано квартиру за кредитні кошти, адже вказана обставина має вирішальне значення для правильного застосування вказаних норм матеріального права, оскільки впливає на спосіб виселення, тобто чи з наданням іншого постійного жилого приміщення.

Станом на час розгляду вказаної справи в суді був чинним ЦПК України 2004 року.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 3ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (нині - стаття 4 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року).

Частиною 4 статті 10 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Однак, вирішуючи спір, суд не врахував вищевказаних положень закону, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив на підставі наявних у справі доказів достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушив норми процесуального права.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень Верховний Суд як суд касаційної інстанції не може встановлювати нових обставин справи, які не були встановлені судами попередніх інстанцій та без їх встановлення - ухвалювати рішення у справі по суті заявлених позовних вимог.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 3 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик