Справа № 645/980/18
Провадження № 2/645/1128/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Ульяніч І.В.

за участю відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

секретар судового засідання - Новицька Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Харківський тракторний завод», ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада, про визнання права власності у звязку з втратою правовстановлюючого документу, та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Харківський тракторний завод», ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада, про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, у звязку з втратою правовстановлюючого документу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 04 грудня 1997 року вона разом з ОСОБА_5 приватизувала квартиру АДРЕСА_1, тобто стали співвласниками по 1/2 її частки. 01 квітня 2003 року шлюб з ОСОБА_5 розірвано, 16 травня 2010 року останній помер, після його смерті спадщину прийняв його син ОСОБА_6. ОСОБА_3 зазначала, що через втрату правовстановлюючого документа на квартиру, вона позбавлена можливості оформити право власності на належну їй частку спірного майна.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6, померлого 12 лютого 2016 року.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5, шлюб між якими 01 квітня 2003 року розірвано. 16 травня 2010 року ОСОБА_5 помер, за життя останній склав заповіт, яким заповів все належне йому майно її батькові - ОСОБА_6. ОСОБА_4 зазначала, що батьком було прийнято спадщину після смерті ОСОБА_5, однак не оформлено через відсутність правовстановлюючого документа на спірну квартиру. 12 лютого 2016 року ОСОБА_6 помер, заповіту не залишив, у звязку з чим, вона є єдиним спадкоємцем за законом майна батька, оскільки її матір померла 17 листопада 2012 року. Проте, постановою державного нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну батькові частку квартири через відсутність правовстановлюючого документа, що унеможливлює реалізувати спадкові права.

В судове засідання ОСОБА_3 не зявилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі доказів, якої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, зустрічний позов визнала в повному обсязі.

В судове засідання представник ПАТ «Харківський тракторний завод» ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності на право представляти інтереси підприємства від 03 січня 2018 року, не зявився. Матеріали справи містять відзив останнього на позов ОСОБА_3, яким він просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що позовна заява та додані до неї докази не містять відомостей щодо звернення позивача до державного реєстратора прав на нерухоме майно за відновленням документів на право власності, що свідчить про відсутність порушення майнових прав ОСОБА_3.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник - ОСОБА_2, який діяв на підставі Ордера Серії ХВ № 000083 від 04 жовтня 2018 року, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені вище, первісний позов визнали в повному обсязі. Представник зазначав, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5. ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті батька - ОСОБА_5, однак не оформив її та помер. ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті батька - ОСОБА_6, проте через втрату правовстановлюючого документа позбавлена можливості оформити спадкові права.

В судове засідання представник Харківської міської ради ОСОБА_8, яка діяла на підставі довіреності, не зявилась. Матеріали справи містять заяву останньої про розгляд справи за її відсутності та ухвалення рішення згідно чинного законодавства України, яке не порушуватиме прав сторін.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 грудня 1997 року Органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський тракторний завод» р. № 3463, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

01 квітня 2003 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 147 (Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_6 1-ВЛ № 065042 від 01 квітня 2008 року).

16 травня 2010 року ОСОБА_5 помер, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 6851 (Свідоцтво про смерть ОСОБА_9 1-ВЛ № 265524, видане 18 травня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно розяснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК).

Відомостей щодо домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 або рішення суду з приводу визначення часток у праві спільної сумісної власності матеріали справи не містять.

Враховуючи, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належить по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1.

Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права є підставою для відмови в позові (п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Судом встановлено, що позивач дійсно є співвласником спірної квартири, що підтверджується, як копією свідоцтва про право власності на житло від 04.12.1997 року, так і довідкою КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 22.01.2018 року, а також не оспорюється відповідачем по справі.

При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права власності позивача.

Крім того, позивачем не надано суду відомостей щодо звернення до державного реєстратора прав на нерухоме майно за відновленням втраченого документа на право власності, тому у задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити, оскільки її право власності на майно ні ким не оспорюється, та у разі втрати документа, має право на отримання його дубліката.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

Судовим розглядом справи встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

З матеріалів справи вбачається, що після померлого 16 травня 2010 року ОСОБА_5 заведено спадкову справу № 551/2010.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У вказаній спадковій справі наявний заповіт, складений 01 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10, згідно якого останній, на випадок його смерті, заповів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, все належне йому на день смерті майно.

За ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Матеріали спадкової справи містять заяву ОСОБА_6 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5.

Тобто, ОСОБА_6 прийнято спадщину у вигляді належної померлому ОСОБА_5 1/2 часткиквартири АДРЕСА_1.

12 лютого 2016 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть ОСОБА_9 І-ВЛ № 530536, виданим 13 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_6 заведено спадкову справу № 151/2016.

Згідно наявної у спадковій справі Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 43013522 від 19 лютого 2016 року, інформація щодо складення ОСОБА_6 заповітів у Спадковому реєстрі відсутня.

За змістом ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України закріплено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до Свідоцтва про одруження ІІІ-ВЛ № 303346 від 12 вересня 1987 року, дружиною ОСОБА_6 є ОСОБА_11.

Згідно Свідоцтва про народження IV-ВЛ № 439934 від 16 жовтня 1988 року, батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, записано ОСОБА_6 та ОСОБА_11.

17 листопада 2012 року ОСОБА_11 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть ОСОБА_9 І-ВЛ № 378308 від 22 листопада 2012 року.

У спадковій справі, заведеній після смерті ОСОБА_6, наявна заява його доньки - ОСОБА_4 про прийняття спадщини.

Інших заяв про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття спадкова справа не містить.

З урахуванням викладеного, єдиним спадкоємцем за законом майна померлого ОСОБА_6, а саме: 1/2 часткиквартири АДРЕСА_1, є його донька - ОСОБА_4.

Згідно приписів ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

З постанови державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 від 29 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, померлого 12 лютого 2016 року, на часткуквартири АДРЕСА_1 з посиланням на відсутність документів, які підтверджують право власності на спадкове майно.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Суд вважає неможливість ОСОБА_4 отримати свідоцтво про право на спадщину за законом порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин.

З огляду на те, що ОСОБА_4 у визначений законом строк прийнято спадщину після смерті батька - ОСОБА_6, проте остання позбавлена можливості реалізувати спадкові права через відсутність документа, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову як такого, що ґрунтується на вимогах закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд - в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Харківський тракторний завод», ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада, про визнання права власності у звязку з втратою правовстановлюючого документу - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на 1/2 частку квартири № 1 в будинку 13 по бул. ОСОБА_13 у м. Харкові, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого 12.02.2016 року .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 12 жовтня 2018 року.

Суддя - І.В. Ульяніч