Справа №490/9153/16-ц 22.01.2018
Справа №490/9153/16-ц Головуючий першої інстанції Черенкова Н.П.
Провадження №22-ц/784/93/18 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 січня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі: представника позивача Яновського А.В.,

відповідача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Центрального районного центру зайнятості міста Миколаєва рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 листопада 2017 року, ухваленого головуючим суддею Черенковою Н.П., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Центрального районного центру зайнятості міста Миколаєва до ОСОБА_3 про стягнення суми виплаченого забезпечення,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Центральний районний центр зайнятості міста Миколаєва (далі - Центральний РЦЗ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми виплаченого забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 травня 2015 року до Центрального РЦЗ звернулась ОСОБА_3 із заявою про надання їй статусу безробітного та з цього часу і по 12 лютого 2016 року за даною заявою останній було надано статус безробітного. Також, за період з 01 липня 2015 року по 21 січня 2016 року відповідачу була виплачена допомога по безробіттю в загальному розмірі 7 763 грн. 77 коп.

Проте у лютому 2016 року проведеною перевіркою відомостей, на підставі яких надано статус безробітного та призначена допомога, встановлено, що у період з 02 квітня 2015 року по 28 травня 2016 року ОСОБА_3 виконувала роботи за договором-дорученням від 02 квітня 2015 року та за вказаний період отримала дохід в розмірі 53 грн. 31 коп. Вказані обставини зафіксовані в акті №90 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», який був складений 12 лютого 2016 року.

За вказаних обставини, позивач вважав, що відповідачем безпідставно отримано з 25 травня 2015 року статус безробітного, та, як наслідок, безпідставно отримано допомогу по безробіттю у загальному розмірі 7 763 грн. 77 коп.

З метою досудового врегулювання спору, листом №07-813 від 11 березня 2016 року ОСОБА_3 повідомлено про необхідність повернути отриману нею переплату по безробіттю у розмірі 7 763 грн. 77 коп.

Проте натепер, сума незаконно отриманої допомоги відповідачем не відшкодована.

Посилаючись на викладене, ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та з подальшим уточненням підстав позову, позивач просив стягнути з відповідача вищезазначену суму виплаченого забезпечення за судовим рішенням.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 листопада 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Центральний РЦЗ посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 при зверненні до Центрального районного центру зайнятості міста Миколаєва надала достовірні дані та документи, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного. До того ж, виплата допомоги по безробіттю була призначена після розірвання договірних правовідносин з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПРОВІДНА» (далі - ПрАТ «СК «ПРОВІДНА»), а тому суд вважав, що в діях відповідача відсутній умисел на умисне невиконання останньою своїх обов'язків при отриманні допомоги по безробіттю.

При цьому, районний суд послався на ст.1215 ЦК України, відповідно до положень якої не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Правовідносини щодо права на отримання допомоги (забезпечення) по безробіттю, умов і порядку її призначення та підстав повернення безробітним отриманих коштів регулюються загальними нормами цивільного законодавства (ст.1215 ЦК України), а також:

- Законом України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-УІ (з наступними змінами та доповненнями);

- Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ;

- Порядком надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року №613, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09 липня 2015 року за №821/27266 (Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 року за № 915/5136, в редакції, який діяв на час виникнення спірних правовідносин);

- Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України (далі - МПтСП України), Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА України) від 13 лютого 2009 року №60/62, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за №232/16248 та іншими нормативними актами.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року (з наступними змінами та доповненнями) визначено правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Так, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Одним з видів забезпечення за цим Законом України (стаття 7) є допомога по безробіттю.

Згідно із ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Правовий статус безробітного визначений Законом України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а саме, як зазначено в п.2 ч.1 ст.1 безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.43 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року (в редакції, яка діяла на час вимкнення спірних правовідносин), статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

За п.2 ч.1 ст.44 цього ж Закону України зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року.

Виплата допомоги по безробіттю припиняється, серед іншого, у разі встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, а також встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).

Згідно із п.п.1 п.37 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №198 «Про затвердження порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» центр занятості припиняє реєстрацію осіб, які шукають роботу з дня встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації; з дня встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг), зайняття іншим видом діяльності згідно із ст.4 Закону України «Про зайнятість населення».

Вищеназваними нормативними актами також передбачено умови і порядок повернення безробітним безпідставно отриманого матеріального забезпечення.

Так, відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до п.6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом МПтСП України, ДПА України від 13 лютого 2009 року за №60/62, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що відповідач надала недостовірні дані та документи, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначено (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття, оскільки на момент постановки на облік до центру зайнятості відповідач була зайнятою особою в розумінні ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення», та отримання такої допомоги було незаконним, через що підлягає поверненню.

З матеріалів справи убачається, що 20 травня 2015 року відповідач ОСОБА_3 надала директору філії ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» заяву про розірвання договору доручення №50070/1535/15 від 02 квітня 2015 року за власним бажанням (а.с.75).

25 травня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Центрального РЦЗ із заявою, як особа, що шукає роботу. У цей же день, відповідач особистим підписом підтвердила, що не належить до зайнятого населення.

Цього ж дня Центральним РЦЗ за відповідачем заведено персональну картку №00014.

При реєстрації в персональній картці відповідач зазначила інформацію про останній вид діяльності - посада страховий агент ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», період роботи з 15 квітня 2013 року по 31 березня 2015 року (а.с.32-34).

Згідно листа-відповіді ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» за №23-07/1335 від 03 лютого 2016 року, ОСОБА_3 на підставі договору доручення від 02 квітня 2015 року надавала послуги страхового агента ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» з 02 квітня 2015 року по 28 травня 2015 року, та за вказаний період вона отримала дохід у вигляді комісійної винагороди в сумі 53 грн. 31 коп. (а.с.11).

Зазначені обставини встановлені Актом №90 від 12 лютого 2016 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с.9-10).

Згідно довідки Центрального РЦЗ від 17 серпня 2016 року ОСОБА_3 за період з 01 липня 2015 року по 21 січня 2016 року нараховано 7 763 грн. 77 коп. (а.с.8).

З метою досудового врегулювання спору, листом за №07-813/16 від 11 березня 2016 року відповідача повідомлено про необхідність повернути отриману нею виплату по безробіттю в розмірі 7 763 грн. 77 коп. (а.с.36).

За правилами ч.1 ст.1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (діє презумпція правильності розрахунку та добросовісності набувача), отже, зазначене у ст.1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

У ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними, стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з п.6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року №307, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин.

Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

З матеріалів справи убачається, що статус безробітного ОСОБА_3 надано з 25 травня 2015 року.

Згідно запису, внесеного у трудову книжку ОСОБА_3, нарахування виплати допомоги по безробіттю розпочато з 01 липня 2015 року відповідно до п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с.8,121-122).

Отже, оскільки на момент виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_3 у цивільно-правових відносинах з ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» не перебувала, то колегія суддів вважає, що основний висновок суду першої інстанції про недоведеність недобросовісності відповідача при отриманні допомоги, наявності матеріальної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку, а тому й підстав для повернення безпідставно набутих грошових коштів, відповідає обставинам справи, вимогам ст.1215 ЦК України та ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ.

До того ж, формальне застосування правил вищезазначених норм не відповідає меті їх запровадження, а саме як відповідальність осіб, які дійсно безпідставно отримали державну допомогу, а також суперечить загальним засадам цивільного законодавства - принципам справедливості та розумності.

При цьому, посилання представника позивача на той факт, що виплата допомоги по безробіттю була розпочата саме з 01 липня 2015 року через те, що позивачем було прийнято рішення про скорочення виплати ОСОБА_3 допомоги по безробіттю на 30 календарних днів з 01 червня 2015 року по 30 червня 2015 року у зв'язку з недотриманням нею рекомендації Центрального РЦЗ щодо сприяння працевлаштування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не знайшло свого підтвердження матеріалами даної справи та не впливає на правильність висновків районного суду. При цьому, з копії трудової книжки відповідача слідує, що скорочення виплати допомоги по безробіттю було здійснено саме з 22 липня 2015 року.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального районного центру зайнятості міста Миколаєва - залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 24 січня 2018 року