Справа № 202/5920/17
Провадження № 2/202/348/2018
18 січня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.
при секретарі Герасименко В.А.,
за участю представника позивача - ОСОБА_1, представника третьої особи - Петльованої Я.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання його та малолітньої ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4, який є його сином разом із його онукою ОСОБА_5 з моменту реєстрації не проживають у спірній квартирі. Просив визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Позивач у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з'явився.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суду пояснила, що дитина була зареєстрована за місцем проживання батьків. Після зняття матері дитини з місця реєстрації за рішенням суду, дитина залишилася зареєстрованою за місцем реєстрації батька. Позивач не звертався до Органу опіки та піклування з приводу надання дозволу на продаж спірної квартири. Визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде суперечити інтересам дитини.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.
Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 25.02.2011 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є відповідачем по справі. ОСОБА_4 зареєстрований у спірній квартирі з 25.12.2001 року, тобто з моменту отримання ним паспорта у 16 років. Тому суд ставиться критично до твердження позивача про те, що відповідач у спірній квартирі ніколи не проживав.
Батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_4 та ОСОБА_6
Згідно довідки про склад сімўї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 12.09.2017 року № 8082 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач, його син - ОСОБА_4, онука - ОСОБА_5. Дитина була зареєстрована у спірній квартирі 22.06.2015 року.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України).
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло.
Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Позивачем не надано доказів не проживання відповідача та малолітньої дитини у спірній квартирі. Також не надано доказів реєстрації матері малолітньої дитини - ОСОБА_6 в іншому житловому приміщенні, наявності в відповідача або матері дитини у власності або в користуванні іншого житла. Оцінивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрації відповідача та малолітньої дитини в квартирі, яка належить йому на праві власності, перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися даною квартирою. Тому суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя С.Г. Зосименко