АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 635/382/17 Головуючий суддя І інстанції Назаренко О. В.
Провадження № 22-ц/790/414/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.

суддів: Котелевець А.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 635/382/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання та відібрання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року (суддя Назаренко О.В.), -

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з липня 2014 року по 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилась донька ОСОБА_4. Посилаючись на те, що донька проживає з відповідачем, який у добровільному порядку повернути дитину матері відмовляється, у позасудовому порядку згоди щодо місця проживання дитини вони не дійшли, позивач просив визначити місце проживання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, негайно відібрати дитину у відповідача та повернути її за місцем проживання матері.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визначити місце проживання доньки з батьком за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 2500 грн. щомісяця. В обґрунтування позову зазначив, що з 1 жовтня 2016 року дитина проживає з ним, відповідач у вихованні дитини участі не приймає, кошти, які отримує як державну допомогу при народженні дитини, витрачає на сласні потреби, дитиною майже не цікавиться.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_1 Вирішено відібрати малолітню ОСОБА_4 від батька ОСОБА_2 та передати її матері ОСОБА_1 В частині відібрання дитини рішення суду допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640 грн. В іншої частині у задоволенні позову ОСОБА_1, а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, заявлений ним зустрічний позов задовольнити..

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з'явились, причини неявки не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1

З 21 листопада 2016 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, малолітня ОСОБА_4 проживає весь цей час з батьком та бабусею - матір'ю ОСОБА_2, яка допомагає йому у догляді за дитиною.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю, суд першої інстанції керувався положеннями Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини), Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція), ст. 161 СК України та виходив з відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією.

01 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (ЄСПЛ) було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», яке набуде статусу остаточного відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в якому ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у зв'язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника та зазначив, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що в свою чергу узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги

Частиною 1 ст. 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Встановлено, що ОСОБА_2 працює на посаді менеджера у ТОВ «Системи прогресивної очистки», за місцем проживання характеризується позитивно, малолітня ОСОБА_4 проживає з 3-х місячного віку з батьком, який належним чином піклується про неї, відвідує з дитиною медичні установи, розвиток дитини відповідає нормі, вона забезпечени всім необхідним. Мати ОСОБА_1 у вихованні дитини участі не приймає, станом її здоров'я не цікавиться, відвідала доньку з жовтня 2016 року по травень 2017 року один раз.

Згідно з висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради № 324 від 23 травня 2017 року, діючи в інтересах дитини , Управління вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_2

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання суду апеляційної інстанції жодного разу не з'явилась, заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надала, справою не цікавилась.

З огляду на викладене та з метою дотримання прав та інтересів малолітньої ОСОБА_4 на гармонійний розвиток та належне виховання, колегія судів дійшла висновку про визначення місця проживання дитини разом з батьком ОСОБА_2

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову - скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позову ОСОБА_2 та відмови у задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_2.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання та відібрання дитини відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

Л.А. Швецова