Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 760/21020/15-ц

провадження № 61-701св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад «Міжгалузева академія управління»,

відповідач - Київський національний університет технологій та дизайну,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в складі судді Букіної О. М. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 червня 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» (далі - ДВНЗ «Міжгалузева академія управління»), Київського національного університету технологій та дизайну, третя особа - ОСОБА_3, про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1 вересня 2005 року по 1 вересня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах з ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» і займала посаду старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін юридичного факультету. Наказом ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» від 1 вересня 2015 року № 54-к «Про звільнення працівників» її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Вказувала, що звільнення з роботи є незаконним, оскільки наказ про звільнення підписаний виконуючим обов'язки ректора ОСОБА_3, яка на час підписання наказу не мала відповідних повноважень. Крім того, позивача не було попереджено роботодавцем за два місяці про наступне звільнення, не запропоновано іншої роботи відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, не враховано переважного права на залишення на роботі, а також звільнення відбулося без згоди профспілкового комітету.

ОСОБА_2., з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: поновити її на посаді старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін юридичного факультету ДВНЗ «Міжгалузева академія управління»; стягнути з ДВНЗ «Міжгалузева академія управління», правонаступником якого є Київський національний університет технологій та дизайну, на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 вересня 2015 року по 16 березня 2016 у розмірі 23 852 грн 36 коп., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивована тим, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема попереджено про наступне вивільнення за два місяці, наказ про звільнення підписано уповноваженою особою.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 7 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач була належним чином повідомлена про наступне вивільнення і останню неможливо перевести, за її згодою, на іншу роботу, оскільки така робота відсутня. Разом з тим, у ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» відсутній профспілковий комітет, а тому його згода на звільнення позивача не потрібна.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2. просила скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наказ про звільнення підписано ОСОБА_3, яка не мала відповідних повноважень для вчинення таких дій. Також позивача не попереджено у визначені частиною першою статті 49-2 КЗпП України строки про наступне вивільнення. Крім того, відповідачем не запропоновано ОСОБА_2. іншої роботи відповідно до вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, а також не враховано переважного права останньої на залишення на роботі, передбаченого статтею 42 КЗпП України.

Відзив на касаційну скаргу відповідачами та третьою особою не подано.

26 грудня 2017 року справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що з 1 вересня 2005 року по 1 вересня 2015 року ОСОБА_2. перебувала у трудових відносинах з ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» й займала посаду старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін юридичного факультету.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 травня 2015 року № 547-р прийнято пропозицію Міністерства освіти і науки щодо реорганізації ДПНЗ «Міжгалузева академія управління» шляхом приєднання до Київського національного університету технологій та дизайну з утворенням на його базі структурного підрозділу університету.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 19 червня 2015 № 661 припинено юридичну особу - ДПНЗ «Міжгалузева академія управління» шляхом реорганізації (приєднання) його до Київського національного університету технологій та дизайну. Пунктом 3 зазначеного наказу зобов'язано утворити комісію з припинення ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» шляхом реорганізації (приєднання) його до Київського національного університету технологій та дизайну у складі, що додається.

На засіданні комісії з реорганізації ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» від 19 червня 2015 року прийнято рішення, яким уповноважено ОСОБА_3 на здійснення заходів щодо звільнення працівників ДВНЗ «Міжгалузева академія управління», у тому числі з наданням їй права ознайомлення працівників з повідомленням про майбутнє звільнення, підпису наказів про звільнення, інших документів з даних питань.

Наказом від 19 червня 2015 року № 16-ОС зобов'язано попередити в установленому законодавством порядку працівників ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» відповідно до статті 49-2 КЗпП України про заплановане звільнення із займаної посади після закінчення двомісячного терміну попередження згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

За змістом відомості-попередження працівників ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» позивач була попереджена про заплановане вивільнення із займаної посади після закінчення двомісячного терміну з дати попередження, що підтверджується підписом останньої.

Наказом ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» від 1 вересня 2015 року № 54-к ОСОБА_2. звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно довідки Київського національного університету технології та дизайну від 22 лютого 2016 року була відсутня можливість запропонувати ОСОБА_2 іншу роботу.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому слід зазначити, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, зокрема статтею 42 КЗпП України.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Факт наявності вакантних посад встановлено апеляційним судом та підтверджується наказом Київського національного університету технологій та дизайну від 8 липня 2015 року № 134 про введення до штатного розпису юридичного факультету університету двадцяти однієї штатної одиниці.

Проте, апеляційний суд не дослідив зібраних у справі доказів, зокрема наказу Київського національного університету технологій та дизайну від 8 липня 2015 року № 134 про введення до штатного розпису юридичного факультету університету двадцяти однієї штатної одиниці, який було подано до суду під час апеляційного провадження, не встановив, чи були вакантними вказані у штатному розписі посади, які саме і чи були вони запропоновані позивачу, не перевірив переважного права останнього на залишення на роботі, а лише констатував відсутність саме посади викладача іноземної мови. Разом з тим, відповідач у довідках від 22 лютого 2016 року та від 31 травня 2016 року вказував лише про відсутність можливості запропонувати позивачу іншу роботу.

Отже, апеляційним судом порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібраних у справі доказів.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Таким чином, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик