Постанова

Іменем України

24 січня 2018 року

м. Київ

справа № 278/10/16-ц

провадження № 61-752св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 від 29 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про знесення об'єкта самочинного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Рішенням Житомирського районного суду від 15 листопада 2011 року спірний будинок поділено між сторонами в натурі. Відповідач на власний розсуд зробила самочинні прибудови до будинку, внаслідок чого відбувається руйнація стін частини будинку позивача. Зазначав, що відповідач здійснила прибудови без розроблення проектної документації, експертизи та їх затвердження.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов'язати ОСОБА_6 за власний рахунок знести самочинно збудовані відповідачем об'єкти нерухомості на будинку АДРЕСА_1, а саме: кімнати, позначені у технічному паспорті номерами 1-7 площею 14,4 кв. м та 1-8 площею 13,8 кв. м.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області

від 02 листопада 2016 року у складі судді Грубіяна Є. О. позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 за власний рахунок знести самочинно збудовані нею об'єкти нерухомості, а саме: кімнати номер 1-7 площею

14,4 кв. м та номер 1-8 площею 13,8 кв. м, зазначені на технічному паспорті

від 12 вересня 2012 року будинку АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що здійснена відповідачем самочинна надбудова порушує права іншого співвласника, оскільки стала причиною пошкоджень спірного будинку. Іншого способу захисту прав позивача, як то перепланування та перебудова, не передбачено, враховуючи ставлення позивача до спірних правовідносин та обсяг здійсненого будівництва.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідачем на надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

27 грудня 2016 року до суду надійшла касаційна скарга представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_5, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявникпросить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не зазначено які заходи реагування повинен був використати позивач, а також неправильно застосувано частину сьому статті 376 ЦК України, оскільки положення зазначеної норми застосовуються лише у випадку, коли з позовом про знесення самочинного будівництва звертається відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

15 лютого 2017 року ОСОБА_6 подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України уразі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статтей

16, 386, 391 ЦК Українипозивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі, передбачені законодавством, заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Під час вирішення справ про знесення об'єктів самочинного будівництва суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 89 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження неможливості усунення допущених відповідачем порушень та проведення перебудови, а знесення самочинного будівництва є єдиним способом захисту порушених прав співвласника.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішенняне дають підстав для висновку про неправильне застосування судомапеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта