Номер провадження: 22-ц/785/2724/18
Номер справи місцевого суду: 505/2151/16-ц
Головуючий у першій інстанції Нікітішин В. П.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Зуєвої І.І.,

представника ОСОБА_5 - адвоката Банташ Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.08.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя,

встановила:

07 червня 2016 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом та просила здійснити поділ спільного майна подружжя її і відповідача; в її власності залишити наступне майно: кухонні меблі, вартістю 5580 грн., шафу, вартістю 2984 грн., шафу-купе, вартістю 5334 грн., морозильну камеру «Атлант», вартістю 2908 грн., холодильник «Атлант», вартістю 2499 грн.;

виділити їй у власність 1/1 частини квартири АДРЕСА_1, вартістю 318 268 грн.; зобов'язати її, ОСОБА_5, на протязі 10 діб з дня набрання рішенням законної сили, сплатити ОСОБА_3 його частку в спільному майні, в грошовому еквіваленті, що дорівнює 63653,60 грн.; зобов'язати ОСОБА_3 на протязі 10 діб з дня набрання рішенням законної сили скасувати реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що шлюбні стосунки між нею і відповідачем припинені з січня 2015 року, з того часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства було придбане спільне майно:

- Двокімнатна квартира - 50 500 грн. - оцінена в 318 268 грн.;

- Водонагрівач за 1342,00 грн. - оцінений в 1342,00 грн.;

- Кухонні меблі за 5580,00 грн. - оцінені в 5580,00 грн.;

- Шафа - купе за 5334,00 грн. - оцінена в 5334,00 грн;

- Шафа за 2984,00 грн. - оцінена в 2984,00 грн.;

- Холодильник «Атлант» за 2499,00 грн. - оцінений в 2499,00 грн.;

- Морозильна камера «Атлант» за 2908,00 грн. - оцінена в 2908,00 грн.

Загальна сума придбаного майна склала 338915,00 грн.

Крім того, 28 лютого 2007 року в Котовському відділенні ВАТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір №000 на отримання кредиту в розмірі 10 000 доларів США, з терміном дії по 28 лютого 2022 року. Договір підписував ОСОБА_3, а вона давала згоду на отримання кредиту та виступала поручителем.

За отримані кредитні кошти 28 лютого 2007 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сівун Ф.Й, зареєстрованого в реєстрі за №368, була придбана за 50500 грн. двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 52,9 кв. метрів.

Відповідно до експертної оцінки від 22.04.2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2, склала 318 268 грн.

Згідно даних валютного кредитного рахунку 2223, кредит був погашений за дев'ять місяців 2007 року, початок погашення 01.03.2007 р., зобов'язання виконано 26.11.2007 року.

Грошові кошти у розмірі 41 400,00 грн. дали їй її рідні, отже вони належали їй особисто. Вона особисто цими грошима погасила більшу частину кредиту в розмірі 8200,00 доларів США. Її особиста частка в погашенні кредиту за квартиру складає 4/5 частки чи 82%. Залишкова сума в розмірі 1800,00 доларів США, що по курсу складало 9100,00 грн. була погашена спільно ними, ОСОБА_3 та ОСОБА_5

14 грудня 2012 року головний державний виконавцем ВДВС Котовського МРУЮ, Баланюк М.В., виніс постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу, що видав Котовський міськрайонний суд по справі №1516/4350/12 від 05.12.2012 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 13 000 грн. в рахунок завданої шкоди, а саме за умисне нанесення тілесних ушкоджень її неповнолітньому сину.

З метою погашення боргу і уникнення процедур опису та арешту майна вона, за проханням відповідача, 17 січня 2013 року зняла зі свого рахунку у відділенні №97 АТ «УкриСиббанк» 13159,67 грн. Ці гроші теж належали їй особисто, вона їх отримала від рідних в подарунок на дні народження та свята. В цей же день сума 13030,00 грн. була перерахована на рахунок ВДВС Котовського міськрайонного управління юстиції, а 21 січня 2013 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Тому, вона вважає, що ця сума значно більша тої частки рухомого майна яка може бути виділена відповідачу, тому все рухоме майно теж має залишитись їй та сину.

Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи складає :

-двокімнатна квартира - 318268 грн.,

-рухоме майно - 20647,00 грн.

Загальна сума 338 915,00 грн.

З урахуванням викладеного, позивач вважала, що її право на частку в спільному майні подружжя складає:

- двокімнатна квартира АДРЕСА_3, в розмірі 4/5 частки, що дорівнює - 254614,40 грн. від оціночної вартості квартири;

- все рухоме майно, яке є в квартирі АДРЕСА_3, на загальну суму 20647,00 грн.

Частка ОСОБА_3 у двокімнатній квартирі АДРЕСА_4 становить 1/5, що дорівнює - 63653,60 грн.

У зв'язку з практичною відсутністю можливості провести фактичний поділ спільного майна у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_5, вона готова за згодою відповідача ОСОБА_3 сплатити йому його частку в розмірі 63653,60 грн., що дорівнює 2526,00 доларів США.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені.

Розділено спільне майно подружжя, а саме: залишено у власності ОСОБА_5 все спільно нажите майно, а саме:

- кухонні меблі, вартістю 5580 грн.;

- шафа, вартістю 2984 грн.;

- шафа-купе, вартістю 5334 грн.;

- морозильна камера «Атлант», вартістю 2908 грн.;

- холодильник «Атлант», вартістю 2499 грн.

Виділено у власність ОСОБА_5 1/1 частини квартири АДРЕСА_6, вартістю 318 268 грн.

Зобов'язано позивача ОСОБА_5 на протязі 10 діб з дня набрання рішенням законної сили сплатити відповідачу ОСОБА_3 його частку в спільному майні в грошовому еквіваленті, що дорівнює 63653 грн. 60 коп.

Зобов'язано ОСОБА_3 на протязі 10 діб, з дня набрання рішенням законної сили, скасувати реєстрацію за адресою АДРЕСА_7.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що доля відповідача у спільному майні подружжя має бути значно зменшена, а саме - до 1/5 частини, враховуючи, що на утриманні позивачки залишається неповнолітній син ОСОБА_10, атакож те, що рідні позивача ОСОБА_5 надавали грошові кошти на погашення вищевказаної кредитної заборгованості.

Крім того, суд виходив із того, що з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 було стягнуто 13 000 грн. в рахунок завданої шкоди, а саме за умисне нанесення тілесних ушкоджень її неповнолітньому сину. З метою погашення боргу і уникнення процедур опису та арешту майна, позивач ОСОБА_5, за проханням відповідача, 17 січня 2013 року зняла зі свого рахунку у відділенні №97 АТ «УкриСиббанк» 13159,67 грн., які вона отримала від рідних в подарунок на дні народження та свята. В цей же день сума 13030,00 грн. нею була перерахована на рахунок ВДВС Котовського міськрайонного управління юстиції.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, матеріли справи не мають жодних достатніх і допустимих доказів того, що на погашення кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_3 грошові кошти надавали рідні позивача ОСОБА_3 у сумі 8 200 доларів США.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що на погашення боргу по виконавчому листу на користь ОСОБА_9 були перераховані особисті грошові кошти позивача ОСОБА_5 у сумі 13030 грн.

Так, матеріали справи не містять будь-яких договорів про спільну діяльність або про передачу грошових коштів рідними позивача ОСОБА_11 для погашення нею кредитної заборгованості. Також матеріали справи не містять доказів того, що грошові кошти у сумі 13030 грн., які були зняті з її рахунку у відділенні №97 АТ «УкриСиббанк», були її особистою приватною власністю і не належали до грошових коштів спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11.

Згідно зі ст. 59 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час постановлення оскаржуваного судового рішення, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 п. 3 ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, мають вчинятися в письмовій формі

Тобто факт передачі коштів для сплати кредиту рідними позивачки ОСОБА_12 повинен підтверджуватись тільки письмовими доказами, які в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_5 не довела суду, що у спільній сумісній власності подружжя частка відповідача має бути зменшена до 1/5 частини.

У відповідності до ст. 50 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже законодавством встановлено, що відповідач ОСОБА_3 має право на 1/2 частину вищевказаного спільного майна подружжя.

Зменшити його частку можливо лише за наявності певних обставин, вказаних в ч. 3 ст. 70 СК України, а саме: якщо розмір аліментів не достатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Тобто, для застосування даної норми закону необхідно визначити розмір грошових коштів, які необхідні для забезпечення дитини сторін.

Проте цей розмір визначено вже рішенням суду про стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів. Як вбачається з позовної заяви станом на 01.04.2016 року заборгованість по аліментам склала 1500,50 грн. (а.с.6).

Станом на 15.01.2018 року заборгованості ОСОБА_3 по аліментам немає, що підтверджується розрахунком заборгованості, виконаним Головним державним виконавцем Подільського міжрайонного ВДВС Остапчук С.І. (а.с.163).

Оскільки з іншими вимогами про збільшення цього розміру або про стягнення додаткових витрат позивачка до суду не зверталась, то і відсутні підстави для застосування ло спірних правовідносин ч.3 ст. 70 СК України.

З цих же підстав є недоведеним факт придбання рухомого майна виключно за гроші, отримані після народження дитини сторін, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів цих доводів. Доводи заявника апеляційної скарги про те, що дитина сторін мала все необхідне для розвитку та нормального життя, на її утримання витрачались значно більші гроші, ніж ті, що отримано від держави, матеріалами справи не спростовані.

Тобто зазначені обставини свідчать про те, що рухоме майно сторін придбане за сумісні кошти, а отже підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. При цьому слід зазначити, що позивачка ОСОБА_5 не довела та не надала суду жодного допустимого доказу, якій би свідчив про придбання рухомого майна за дитячі гроші, або а гроші інших осіб.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не правильно визначився із правовідносинами та правовою позицією щодо позбавлення позивача житла.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розподіл майна шляхом виділу у власність позивачки всього рухомого та нерухомого майна, зобов'язавши позивача сплатити відповідачу грошову компенсацію у розмірі 63 653 грн 60 коп. протягом 10 днів з дня набрання рішення законної сили.

Даний висновок суду зовсім не обґрунтований та не містить посилання на норми матеріального права. Між тим, суд фактично припинив право власності відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частину у сумісній власності, у тому числі у спільній квартирі, хоча в рішенні цього не зазначив.

Разом з тим, припинення права власності регулюється ст.365 ЦК України, а саме право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2)річ є неподільною;

3)спільне володіння і користування майном є неможливим;

4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Однак, суд не вирішив питання щодо попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а також не врахував, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника, тобто в даному випадку інтересів відповідача ОСОБА_3

Таких правових позицій дотримується в своїй практиці Верховний Суд України та Європейський суд з прав людини.

Так, Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію із зазначеного питання, а саме те, що із змісту норми ст. 365 ЦК України випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505 св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81 цс11).

В свою чергу, Європейський суд з прав людини рішенням від 21 грудня 2010 р. (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у справі «Андрій Руденко проти України» (заява № 35041/05) установив порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 p., а саме: незаконного позбавлення особи майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для цієї особи, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди.

Проте суд проігнорував вказані вимоги закону та не взяв до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_3 не має іншого житла, крім вказаної квартири, можливості для придбання іншого житла у нього немає, а кошти, які визначені судом для компенсації, не достатні для такого придбання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 дійсно в теперішній час тимчасово працює Республіці Польщі, однак не має права постійного проживання в Польщі та ніяким житлом не забезпечений.

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що оскаржуваним судовим рішенням припинення права власності відповідача ОСОБА_3 завдасть істотної шкоди його інтересам, що протирічить вимогам ст. 365 ЦК України, а тому є недопустимим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У зв'язку з цим, та враховуючи, що позивач ставила питання саме про вказаний порядок розподілу спільного майна подружжя, то колегія суддів позбавлена можливості встановити інший порядок його розподілу.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і винести у справі постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, відмовити.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.08.2017 року скасувати і прийняти у справі постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 704 грн. (сімсот чотири гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України, яким є Верховний Суд, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.01.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра