Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 691/1100/17-ц

провадження № 61-38297св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: служба у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету В'язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2,на рішення Городищенського районного суду Черкаської області у складі судді Черненка В. О. від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Василенко Л . І., Карпенко О. В., НерушакЛ. В., від 08 травня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: служба у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету В'язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, про зміну місця проживання дітей та визначення місця проживання дітей з матір'ю.

Позовна заява мотивована тим, що від шлюбу з відповідачем вони мають двох синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З серпня 2014 року вони усією сім'єю проживали за адресою: АДРЕСА_1. Жили звичайною сім'єю, піклувалися про дітей.

З грудня 2015 року їхні відносини з відповідачем погіршилися і вона вирішила забрати дітей та поїхати до м. Іллічівська Одеської області, де у неї є власна квартира. ОСОБА_3 заперечував проти того, щоб вона забрала дітей і, в результаті його вмовлянь, вона погодилася, щоб діти залишаться проживати біля нього, але він не буде обмежувати її спілкування з дітьми. Дітям вона все пояснила.

02 березня 2016 року вона під диктовку чоловіка, написала заяву про згоду на розірвання шлюбу і визначення у судовому порядку місця проживання дітей з ним. Він пояснив, що це заява для суду, щоб закріпити усні домовленості між ними. Проте заяву відповідач використав у подальшому при розгляді справи № 691/223/16-ц за його позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Після написання заяви, вона зібрала свої речі та виїхала до м. Іллічівська Одеської області, де працевлаштувалась і стала проживати. При від'їзді вона пояснила дітям, що вимушена поїхати, оскільки відносини з батьком припинені, однак вона їх любить і буде регулярно з ними бачитись.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року позов ОСОБА_3 до неї про розірвання шлюбу задоволено. Також визначено місце проживання синів з батьком. Розгляд справи відбувався без її участі, на підставі заяви від 02 березня 2016 року від її імені, поданої її чоловіком. Копію рішення вона отримала у березні 2016 року. Спочатку, після її переїзду, відповідач не заперечував проти її спілкування з дітьми, але прохав трохи почекати, щоб не травмувати дітей, оскільки вони ще не готові до спілкування з нею. Потім відповідач став налаштовувати дітей проти неї, про що вона довідалася з розмови з дітьми, які почали до неї погано відноситися, не бажають з нею спілкуватися. ОСОБА_3 категорично заперечує проти її спілкування з дітьми і не дає їй змоги бачитись з ними.

Вважала, що така поведінка батька негативно впливає на психічне здоров'я дітей, шкодить їхнім правам та інтересам, такою поведінкою ОСОБА_3 показав свою нездатність забезпечити дітям щасливе дитинство і тому, з метою дотримання прав дітей, вони мають бути повернуті їй для подальшого виховання. Зазначала, що вона має всі умови для проживання дітей з нею, належного їх виховання та розвитку.

Ураховуючи викладене, просила суд змінити місце проживання дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та визначити місце проживання дітей з нею, стягнути з відповідача на її користь 640 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 30 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, врахувавши висновок органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської областівід 31 жовтня 2017 року, виходив із того, що позивач не надав суду достатніх та переконливих доказів про те, що проживання дітей з батьком шкодить їхнім інтересам або загрожує іншим чином їхньому здоров'ю чи життю, у зв'язку з чим їх місце проживання необхідно визначити з матір'ю. При цьому не є підставою для зміни місця проживання дітей те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми, оскільки порядок вирішення такого спору інший та не є предметом доказування у цій справі.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2018 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, залишено без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 30 січня 2018 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що батьком, після того, як суд визначив місце проживання дітей з ним, здійснюється належний догляд за дітьми, він турбується про них та забезпечує належний розвиток і виховання. Діти проживають у повній сім'ї, оскільки відповідач знову одружився. З дружиною вони виховують його синів та сина дружини від іншого шлюбу. Діти називають дружину батька «мамою». Зміна місця проживання дітей є недоцільною, оскільки вже склався сталий порядок їх проживання з батьком, зміна таких звичних обставин може призвести до психоемоційного порушення стану дітей такого віку. Крім того, діти на даний час проживають у належних умовах, отримують належне піклування, розвиток та догляд, тому врахував прив'язаність дітей до батька, їхній вік та потреби у повсякденному житті. Отже, в інтересах дітей є їх проживання з батьком. При цьому суд послався на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 11 липня 2017 року «М. С. проти України».

У червні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що ізоляція ОСОБА_8 дітей від матері та психологічний тиск на них шляхом повідомлення негативної інформації про неї істотно шкодить їх здоров'ю, правам і інтересам, оскільки брак любові у дитячі роки - це духовний дисбаланс на усе життя.

Такою поведінкою ОСОБА_8 показав свою нездатність забезпечити дітям щасливе дитинство, тому що відповідно до частини першої статті 150 СК України відповідач був зобов'язаний виховувати дітей в дусі любові до своєї сім'ї і родичів, серед яких найважливіше значення для кожної людини має матір.

Згідно з наданими до матеріалів справи повідомлень органу опіки і піклування діти проявляють психологічне напруження при спілкуванні з психологом. Таку ж поведінку вони демонструють і при зустрічах з нею, що не заперечує і відповідач. Такий стан дітей став наслідком неправильної поведінки ОСОБА_3, який не тільки приховав від дітей те, що рішення про їх залишення за звичайним їх місцем проживання було прийнято ними спільно з метою найкращого дотримання інтересів дітей, а і умисно налаштував дітей проти неї, нав'язавши дітям стереотип «поганої матері», який вони пронесуть по всьому своєму життю і це може зашкодити їм при утворенні власних сімей.

Таким чином, є всі підстави для зміни місця проживання дітей та визначення їх місця проживання разом з матір'ю, оскільки діти не можуть бути розлучені з матір'ю без суттєвих на те підстав, одна лише перевага у більшій матеріальній забезпеченості відповідача не може бути підставою для позбавлення дітей материнського піклування.

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Однак суд першої і апеляційної інстанцій не звернули уваги на вказані положення матеріального закону та прийняли рішення всупереч інтересам дітей, які стали заручниками їх власного батька.

У липні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Також вказав, що судами враховано всі факти, що є предметом доказування, обставини, які підтверджені належними й допустимими доказами та досліджувалися під час судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 липня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 червня 2002 року перебували у шлюбі, в якому у них народилось двоє синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2017 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 розірвано. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_3

При цьому у рішенні Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року зазначено, що ОСОБА_9 у судове засідання не з'явилась, проте подала заяву, згідно з якою місце проживання неповнолітніх дітей просила визначити з батьком ОСОБА_3 Про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком зазначено і у висновку органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 160, частини першої статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (Мамчур проти України, № 10383/09, § 79, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Разом з тим у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області від 31 жовтня 2017 року № 684/01-01-24, вивчивши докази, надані матір'ю ОСОБА_1 і батьком ОСОБА_3, зважаючи на характеристики кожного з них, обставини, за яких пара розлучилась, досліджуючи умови проживання дітей, характер відносин між дітьми і кожним з їх батьків, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, а саме той факт, що діти залишаться в звичному для себе оточенні, не будуть порушені їхні інтереси, вони не будуть змушені припинити спілкування з друзями, міняти школу, гуртки, секції, враховуючи рішення Комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування рекомендував, виключно в інтересах дітей, не змінювати місце проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Крім того, рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів та зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, визначення графіку спілкування матері з дітьми та зобов'язання не чинити певні дії задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 29 листопада 2016 року.

Визначено спосіб участі матері ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дітьми місця проживання матері, тощо) стосовно синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 шляхом надання побачень без зазначення годин та місць зустрічей: у першу та третю суботу і неділю місяця; у період шкільних осінніх канікул; у період шкільних зимових канікул; у період шкільних весняних канікул; у період шкільних літніх канікул; в день народження синів (10 грудня і 07 червня), надавши батьку ОСОБА_3 та матері ОСОБА_1 право змінювати порядок та узгоджувати час спілкування з дітьми за їх взаємною згодою, враховуючи добровільне волевиявлення дітей на таке спілкування та надання необмежених розмов з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного зв'язку, в режимі відео зв'язку через мережу Інтернет.

Зобов'язано батька ОСОБА_3 не чинити перешкоди матері ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні синів.

Рекомендовано батькам здійснювати та виконувати батьківські обов'язки на повазі до прав дітей, попереджати один одного про свої дії щодо дітей, узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, харчування, сну, стану здоров'я та інтересів дітей, з метою забезпечення їх здорового виховання та розвитку, як визначено статтею 150 СК України «Обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини» та статтею 152 СК України «Забезпечення права дитини на належне батьківське виховання».

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, має необхідні житлові умови для потреб родини, постійний дохід, гарні характеристики з роботи, ніколи не перебувала і не перебуває на обліках лікарів психіатра та нарколога, не притягувалась до кримінальної або адміністративної відповідальності.

З долучених до справи довідок, фотографій вбачається, що за час спільного проживання з дітьми до 28 лютого 2016 року, вона належним чином виконувала свої батьківські обов'язки.

Її чоловік - ОСОБА_12, також має постійне місце роботи, характеризується позитивно, на обліках лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, був допитаний у справі в якості свідка, виразив своє бажання приймати участь у вихованні її синів, не заперечував, щоб вони переїхали мешкати до м. Харкова.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Також судом установлено, що постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року (справа № 691/223/16-ц, провадження № 61-34624св18) касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задоволено.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - служба у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області, про визначення місця проживання дітей скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення основані на преюдиційних обставинах, вказаних судових рішень, проте зазначені судові рішення скасовані у зв'язку із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам і дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2018 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк