Справа №584/79/18
Провадження №2-о/584/9/18
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2018 року Путивльський районний суд Сумської області

у складі: головуючого - судді Крєпкого С.І.

секретар - Ковальова К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Путивль справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Путивльський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

встановив:

Заявник звернулась із зазначеною заявою, в якій просила суд встановити факт смерті ОСОБА_2, яка померла 13.10.2016 в м. Ялта Автономної Республіки Крим, а також просила встановити факт того, що місце проживання ОСОБА_2 на момент її смерті невідоме.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що її матір ОСОБА_2 померла 13.10.2016 в м. Ялта Автономної Республіки Крим, який за адміністративно-територіальним устроєм України є територією України.

Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим 14.10.2016 видано свідоцтво про смерть на бланку і мовою Російської Федерації, актовий запис № 1705, яке відповідно до вимог ч.ч.2,3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не має правових наслідків для державних органів України.

Крім того, зазначає, що нотаріус відповідного нотаріального округу не має права вчинити дії відносно майна, яке розташоване на території України, оскільки відповідно до вимог ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє відоме місце проживання спадкодавця.

Отримання у нотаріуса в м.Ялта відповідного свідоцтва про право на спадщину органами та установами за знаходження земельних ділянок визнаватись не будуть в силу ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

У звязку з цим просить встановити вищевказані факти, оскільки вона позбавлена змоги оформити свої спадкові права.

В судове засідання представник заявника не зявилась, подала письмову заяву в якій заяву підтримала в повному обсязі, справу просила розглядати за її відсутності (а.с.22).

Представник заінтересованої особи також надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.23).

Суд, дослідивши надані докази, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2, що підтверджується відповідними свідоцтвами та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а.с.7,8,9).

На підтвердження того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 13.10.2016 року в м.Ялта АР Крим, заявником надані такі докази:

-копія паспорта громадянина України ОСОБА_2, яка була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 27.07.2001 (а.с.14).

-копія свідоцтва про смерть, видане Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим 14.10.2016 (а.с.10);

-копія довідки про смерть ОСОБА_2 від №1703, виданої Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим 14.10.2016 (а.с.11);

-довідка про склад сімї №9565 видана Муніципальним унітарним підприємством «Ремонтно-експлуатаційна організація-1» м.Ялта 09.10.2017(а.с.13)

Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно з ч.16 ст.28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно з ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією є сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки інформації, що міститься в цих документах про смерть особи, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 передбачено, що однією з підстав реєстрації смерті є рішення суду.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що факт смерті ОСОБА_2 на окупованій території України підтверджений.

Суд не знаходить підстав ставити під сумнів відомості, зазначені в заяві про встановлення факту смерті, з огляду на вік померлої особи (82 роки), та те, що заяву подано дочкою померлої особи.

Оскільки встановлення юридичного факту необхідно заявнику для реалізації нею спадкових прав, законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, тому з метою захисту законних прав та інтересів заявника суд приходить до висновку про задоволення заяви в частині встановлення факту смерті на окупованй території України.

Разом з тим вимоги заявника встановити, що місце проживання ОСОБА_2 на момент її смерті невідоме, задоволенню не підлягають зважаючи на таке.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення за переліком, встановленим ч.1 ст.315 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, (які не визначені в ч.1 ст.315 ЦПК України) від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 1221 ЦК України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів.

Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, а нерухоме майно або основна його частина, у разі відсутності нерухомого майна - основна частина рухомого майна знаходиться на території, передбаченій частиною першою цієї статті, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення місця відкриття спадщини може бути розглянута судом у порядку окремого провадження в разі відсутності або недостатності в органу, що вчиняє нотаріальні дії документів, що свідчать про місце відкриття такої спадщини.

Разом з тим, згідно з п.1.14 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 у разі відсутності у спадкоємців документів, що підтверджують місце відкриття спадщини, нотаріус розяснює спадкоємцям їх право на звернення до суду із заявою про встановлення місця відкриття спадщини. У такому випадку місце відкриття спадщини підтверджується копією рішення суду, що набрало законної сили.

З огляду на викладене, враховуючи те, що приписами закону передбачено визначення місця відкриття спадщини, в тому числі у випадку, якщо місце проживання спадкодавця невідоме, заявником не надано доказів, що вона зверталась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини і у неї існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, відповідно до копії паспорту громадянина України ОСОБА_2, з 27.07.2001 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3, правові підстави для задоволення заяви в цій частині відсутні.

Керуючись ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст.259, 264-265, ст.317 ЦПК України, суд,

вирішив:

1.Заяву ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, місце реєстрації: АДРЕСА_1 Крим, Україна) про встановлення фактів, що мають юридичне значення задовольнити частково.

2.Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_6), в м.Ялта Автономної республіки Крим 13 жовтня 2016 року.

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

4.Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню.

5.Копію рішення невідкладно направити до Путивльського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області для реєстрації смерті ОСОБА_2.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Путивльський районний суд Сумської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене у повному обсязі 30 січня 2018 року.

Суддя