АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №754/12416/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/664/2018

01 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Юрчуку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року у складі судді Шевчука О.П.,

встановив:

05.10.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 7 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №IKCASHSVG.137707.005, за умовами якого боржник отримав у тимчасове користування строковий кредит у розмірі 99 545 грн. терміном користування до 06 листопада 2016 року із сплатою 12 % річних та 1 % від суми кредиту щомісячної комісії за надання фінансового інструменту. Період сплати кредиту, комісії та процентів - з 01 по 10 число кожного місяця, починаючи з наступного місяця після дати підписання кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 07 листопада 2013 року укладено договір поруки №РХ029031.190732.001.

Також, 07 листопада 2013 р., в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №РХ029031.127689.005.

Вимогою від 09.12.2015 р. відповідачів було повідомлено про зміну умов договору та дострокове повернення кредиту.

Відповідно до п. 6.1, 6.3 кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості нараховуються у розмірі 35% річних за кожний день прострочення.

Оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов'язання, станом на 16.09.2016 р. виникла заборгованість в сумі 51 357,99 грн., що складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту - 4 315,54 грн., простроченої заборгованості по процентам - 2 337,59 грн., простроченої заборгованості по комісії - 17 918 ,10 грн., заборгованості по штрафам та пені - 26 786,76 грн.

З огляду на викладене, позивач просив стягнути суму заборгованості з боржника та поручителів на свою користь в солідарному порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 571 грн. 23коп. та судові витрати в сумі 1378 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Посилається на ті підстави, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було застосовано норми ст.614 ЦК України.

Зазначив, що відповідно п. 2.19 кредитного договору позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР" для погашення заборгованості за кредитом та іншої заборгованості". Заявою від 12.12.2014 р. він звернувся до позивача з вимогою виконати умови кредитного договору щодо договірного списання коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості. Листом від 22.12.2014 р. №1037 йому було відмовлено у перерахуванні власних (зарплатних та лікарняних) коштів для погашення чергового платежу по кредиту у зв'язку з запровадженням у ПАТ "ВБР" тимчасової адміністрації, що свідчить про відсутність його вини у порушенні зобов'язання.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 05.02.2015 р. заборгованість відповідача за кредитом становила 64 827,52 грн., а 06.02.2015 р. та 13.03.2015 р. ним було здійснено дострокове погашення заборгованості за кредитом на загальну суму 72 943,24 грн.

Оскільки в кредитному договорі не вказано, за які саме послуги банком утримується комісія і не обґрунтований її розмір, вимогу позивача про її сплату вважає незаконною.

Зазначив, що кредитним договором не передбачено забезпечення виконання основного зобов'язання договором поруки з відповідачем ОСОБА_3

Судове рішення в частині розподілу судових витрат суперечить вимогам ст. 88 ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 померла 19 грудня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Представник ПАТ "ВБР" - Тимошенко Я.Я. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила в її задоволенні відмовити.

Зазначила, що 28.11.2014 р. на рахунок НОМЕР_3 була зарахована заробітна плата та лікарняні ОСОБА_1, однак вказані кошти не були видані та їх перерахування на погашення кредитної заборгованості не відбулось, оскільки у ПАТ "ВБР" з 28.11.2014 р. було запроваджено тимчасову адміністрацію. Відповідач отримав грошові кошти у порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Оскільки сплата комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% передбачена умовами укладеного кредитного договору, доводи апеляційної скарги щодо її нарахування вважає безпідставними.

Після оголошення по справі перерви представник ПАТ "ВБР" в судове зсідання не з'явилась, просила розглянути справу без участі представника банку .

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Судом встановлено, що 7 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №IKCASHSVG.137707.005, за умовами якого банк на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику у тимчасове, платне користування грошові кошти в сумі 99 545 грн. на наступні цілі: в розмірі 96 500 грн. - на споживчі потреби; в розмірі 150 грн. - на сплату комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; в розмірі 2895 грн. - на оплату винагороди банку за надання фінансового інструменту. Термін користування кредитом - до 06 листопада 2016 року. Процентна ставка за користування кредитом - 12 % річних.

Відповідно до п. 2.10 цього договору позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пані, штрафи) за договором.

Згідно п. 6.1 цього договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

За порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

З метою забезпечення зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 07 листопада 2013 р. між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №РХ029031.190732.001; між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №РХ029031.127689.005.

Відповідно до п. 6 вказаних договорів, у випадку невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п.14 договорів поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредитні кошти, проте останній порушив умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів, внаслідок чого у відповідності до п.3.1.11 кредитного договору позивач скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту, направивши 09.12.2015 р. відповідну вимогу.

Станом на 16 вересня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 51 357, 99 грн., яких: по тілу кредиту - 4315,54 грн.; за процентами - 2337,59 коп.; за комісією - 17 918,10 грн.; за штрафами та пенею - 26786,76 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення суд першої інстанції виходив з доведеності невиконання відповідачами взятих на себе зобов'язань за укладеними договорами кредиту та поруки; доведеності належними доказами суми заборгованості по тілу кредиту та відсоткам; необґрунтованості доводів відповідача щодо виникнення суми заборгованості з вини самого позивача, який заборонив видаткові операції та не зарахував кошти, що знаходились на рахунку позичальника в ПАТ "ВБР".

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Доводи апеляційної інстанції щодо неврахування судом першої інстанції положень ст. 614 ЦК України та умов договору в частині договірного списання банком коштів з усіх рахунків позичальника, відкритих в ПАТ "ВБР", є необґрунтованими.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 р. №743 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 р. №132 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР", згідно з яким з 28.11.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВБР".

Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ "ВБР" з проханням вирішити питання можливості виконання умов погашення за кредитом та незастосування штрафних санкцій до нього, оскільки 28 листопада 2014 р. на його рахунок в цьому банку було зараховані кошти по оплаті лікарняних в сумі 14 743, 94 грн. та заробітна плата за листопад в сумі 2562,60 грн., а також отримати кошти на продовження лікування (а.с.91).

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "ВБР" своїм листом від 22.12.2014 р. №1037 повідомила ОСОБА_1 про запровадження в банку з 28.11.2014 р. тимчасової адміністрації та роз'яснила положення п.п.1 п.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якого під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Зазначила, що здійснення операції перерахування коштів з карткового рахунку для погашення заборгованості за кредитним договором є неможливим (а.с.61).

Як пояснив ОСОБА_1 в судовому засіданні, рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відмову у перерахуванні коштів, що було прийнято у відповідності до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до суду оскаржені не були.

Обставини правомірності відмови Уповноваженої особи Фонду у вчиненні дії з перерахування коштів під час введення тимчасової адміністрації не були предметом та підставою даного позову.

Відповідач пояснив, що він скористався своїм правом та отримав грошові кошти, що знаходились на його рахунку, 12 березня 2015 року.

З огляду на те, що доказів неправомірності дій позивача у непроведенні списання грошових коштів, що з 28.11.2014 р. знаходились на рахунку ОСОБА_1 у ПАТ "ВБР", суду надано не було, правові підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання відсутні.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що здійснивши дострокове погашення заборгованості за кредитом на загальну суму 72 943,24 грн., заборгованість за кредитним договором була погашена.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, крім погашення боргу по тілу кредиту зарахування коштів відбувалось також по процентам, комісії та пені. Залишок простроченої заборгованості по тілу кредиту становив 4 315,54 грн., по процентам - 2 337,59 грн.

Доказів на спростування вказаного розрахунку матеріали справи не містять.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині стягнення з відповідачів заборгованості по комісії.

Так, у розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16) викладено правовий висновок, в якому зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначивши, що суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули при цьому уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Як вбачається з умов укладеного кредитного договору, позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати ( п.1.6).

Позивач не визначив, за які саме послуги встановлена сплата комісії.

Щомісячна сплата комісії за разове надання кредитних ресурсів, як це встановлено в договорі, не може вважатись послугою за обслуговування кредиту, за надання якої можливе нарахування комісії.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення комісії.

Правомірність утримання банком комісії за надання кредитних ресурсів не була предметом даного спору.

Стягнувши з боржника та поручителів, як солідарних боржників на користь банку заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 554 ЦК України.

Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України немає.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 11 березня 2015 року (справа № 6-35цс15).

З огляду на те, що ухвалене судом першої інстанції рішення в частині стягнення заборгованості по комісії та солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості не можна визнати законним та обґрунтованим, останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Враховуючи сутність договору поруки, як особистого зобов'язання особи відповідати за належне виконання основного зобов'язання, тієї обставини, що відповідач ОСОБА_3 померла 19 грудня 2017 року та смерть вказаної особи в даному спорі не допускає правонаступництва, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування судового рішення та закриття провадження у справі в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та зміни судового рішення, стягнувши в солідарному порядку заборгованість з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в сумі 9 653,13 грн.

Є обґрунтованими також доводи апеляційної скарги в частині неправильного розподілу судом першої інстанції судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення судового рішення, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на те, що позовні вимоги були задоволені частково, суд першої інстанції помилково присудив відповідачам до сплати 100% судового збору.

При новому розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з того, що розмір задоволених позовних вимог становить 18,8% ( 9653,13х100%:51357,99), що від суми сплаченого судового збору становить 259,06 грн.

З урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_1.є інвалідом ІІ групи та на підставі п.9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільняється від сплати судового збору, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 86,35 грн. ( 259,06 грн. :3).

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст. 374,376, 377, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року в частині стягнення заборгованості по комісії та судового збору з ОСОБА_1 скасувати, у задоволенні вказаних вимог відмовити.

Рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення суду змінити, стягнувши солідарно з ОСОБА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_2, АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (, МФО 380719, м. Київ, вул. В.Чорновола, 25) заборгованість за кредитним договором в сумі 9 653,13 грн. та з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" судовий збір в сумі 86,35 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, в частині закриття провадження у справі може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: