АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 666/6796/15-ц Головуючий в І інстанції Дорошинська В.Е.
Номер провадження №22-ц/791/6/2018 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2018 року січня місяця 25 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівБазіль Л.В.
Ігнатенко П.Я.
за участі секретаряПісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 02 березня 2016 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення,

в с т а н о в и л а

У грудні 2015 року ОСОБА_9 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Після придбання зазначеної квартири йому стало відомо, що в ній залишилися зареєстрованими та проживають без будь-яких на те правових підстав відповідачі. Відповідачі не звільняють квартиру і не знімаються з реєстрації, тим самим чинять йому перешкоди в користуванні та розпорядженні його власністю.

Просив суд визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1, зняти їх з реєстраційного обліку та виселити.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 02 березня 2016 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, в квартирі АДРЕСА_1.

Знято ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди в користуванні нерухомим майном, що належить на праві приватної власності ОСОБА_9 шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати, та ухвалите нове, про відмову позивачу у задоволенні позову.

Зокрема зазначають, що трикімнатна квартира була придбана ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2004 р. укладеного між ним та ОСОБА_10, та на момент укладання кредитного договору з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» належала йому, а тому не була придбана за рахунок кредитних коштів (а.с.24). Внаслідок цього вважають, що суд дійшов не вірного висновку, що вони зайняли житлове приміщення самовільно в розумінні п.3 ст.116 ЖК України, а відтак підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла не має.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та доводи апелянта, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

За ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Закон надає власнику право звернутись до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, який відповідає змісту порушеного права, враховує характер порушення та надає можливість захистити порушене право.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва від 22.10.2015р. ОСОБА_9 є власником квартири АДРЕСА_1, яке зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2015р. за №01 (а.с.6; 7).

Відповідно до письмової вимоги від 04.11.2015р. ОСОБА_9 просив відповідачів звільнити приміщення та знятися з реєстрації за вказаною адресою. Вимогу отримано особисто ОСОБА_5 14.11.2015р. (а.с.8; 9).

На час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується відомостями адресно-довідкового сектору ВГРФО УМВС України в Херсонській області від 22.12.2015 року, а також довідкою №158 від 16.03.2016 р. виконавчого комітету Херсонської міської ради (а.с.11-15; 20).

На теперішній час відповідачі не проживають в зазначеній квартирі, що підтверджується конвертами, які направлялися за вказаною адресою та повернулися до суду апеляційної інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд. Разом з тим, наявні перешкоди, які відповідачі чинять позивачу в користуванні належним йому на праві власності майном, що полягають у відмові знятись з реєстрації, виселитись, а також у ненаданні доступу до спірного житла. Щодо неповнолітніх ОСОБА_8, та ОСОБА_7, то суд першої інстанції зазначив, що останні були зареєстровані за даною адресою попереднім власником.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2015 року відбулися електроні торги з реалізації нерухомого майна боржника ОСОБА_5, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1, переможцем торгів став ОСОБА_9 (а.с.16; 17).

На момент реалізації майна за даною адресою були зареєстровані неповнолітні діти позивача: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21).

Вказане майно було реалізовано в межах виконавчого провадження №666/2042/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки на зазначену вище квартиру, що належить ОСОБА_5 шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, визначеної незалежним експертом на стадії оцінки майна в ході проведення виконавчих дій, та задоволено за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги ПАТ «Райффайзен банк Аваль» по кредитному договору №014/27/1010 від 15.04.2008 р. у сумі 224 921,96 грн.

При цьому, трикімнатна квартира була придбана ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2004 р., укладеного між ним та ОСОБА_10, що свідчить про те, що на момент укладання кредитного договору з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» вона вже належала йому на праві власності (а.с.24).

За змістом ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч.2 ст.40 Закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановивши у справі, яка переглядається, що позивач набув право власності на спірну квартиру у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити колишнього власника, який передав в іпотеку квартиру, придбану ним не за рахунок кредиту, а також членів його сім'ї, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

За таких обставин, ухвалене заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції сплачено 535,92 грн. (а.с.53), внаслідок чого з позивача на користь останніх слід стягнути понесені ними витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 02 березня 2016 року скасувати і постановити нове, яким відмовити ОСОБА_9 в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_9 судовий збір на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в розмірі 535,92 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді підпис Л.В. Базіль

підпис П.Я. Ігнатенко

З оригіналом згідно:

Постанова набрала законної сили 25 січня 2018 року

Повний текст постанови виготовлено 30 січня 2018 року

Копія постанови оформлена 30 січня 2018 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання О.В. Прушинська