Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 644/4979/15-ц

провадження № 61-4231св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

треті особи: ОСОБА_5, Національний банк України, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Носова Олена Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року у складі судді Глібко О. В. та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року у складі суддів: Бровченко І. О., Карімової Л. В., Бурлака І. В.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» та або банк), треті особи: ОСОБА_5, Національний банк України, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Носова О. В. про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 16 липня 2008 року він уклав з відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») кредитний договір, згідно якого банк надав йому кошти в розмірі 40000 доларів США для придбання квартири зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 процентів річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 липня 2008 року він уклав із ВАТ «Сведбанк» іпотечний договір, а ОСОБА_8 уклала з цим банком договір поруки. 25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» переуступив свої права ПАТ «Дельта Банк».

Позивач вимоги обґрунтовував тим, що кредитний договір укладений з порушенням діючого законодавства України та внаслідок помилки позичальника щодо обставин, які мають істотне значення, і дій банку, що полягають у неправильному викладенні у кредитному договорі істотних умов та замовчування інформації щодо кредиту. Також указував, що кредитний договір містить істотний дисбаланс договірних прав і обов»язків на погіршення становища споживача та порушує його права як споживача. Просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до прийняття судами незаконних та необгрунтованих рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Орджонікідзевського районного суду м. Харкова зазначену справу.

28 грудня 2016 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

31 січня 2017 року від ПАТ «Дельта Банк» до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року, які мотивовані тим, що оскаржувані рішення ухвалені судами з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи, касаційна скарга є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та матеріали справи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 16 липня 2008 року ОСОБА_4 уклав з ВАТ «Сведбанк» кредитний договір, згідно якого банк надав йому кошти у розмірі 40000 доларів для придбання квартири на строк до 16 липня 2038 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних.

16 липня 2008 року ОСОБА_8 уклала з ВАТ «Сведбанк» договір поруки, згідно якого вона поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 липня 2008 року ОСОБА_4уклав з банком іпотечний договір, згідно з яким передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк»уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі - продажу права вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до статті509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями статтей 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами є: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до статтей 215 - 235 ЦК Україниособа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач, посилаючись у позові на підвищення валютного ризику, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, просив визнати кредитний договір недійсним.

Саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання договору недійсним.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що кредитний договір укладено внаслідок помилки.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Належних та допустимих доказів того, що на момент вчинення кредитного договору дійсно мала місце помилка, а також що вона має істотне значення, позивач суду не надав.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору та договорів поруки й іпотеки.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що банком при укладенні кредитного договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомлено його про умови кредитування.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині треті статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно з положеннями статтей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суди встановили, що перед укладенням договору кредиту ОСОБА_4 був ознайомлений у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит та варіанти його повернення, тощо. Банк надав позивачу в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також роз'яснив йому існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитний договір укладено з ініціативи ОСОБА_4, при цьому він свідомо уклав кредитний договір на зазначених у договорі умовах, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його умови.

При підписанні кредитного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. У день підписання оспорюваного правочину позивач отримав передбачену договором суму кредиту та отримав примірник правочину, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено частиною 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскаржуваний договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що спірний кредитний договір передбачає всі умови кредитування, та який власноручно підписаний позивачем, та враховуючи, що підписуючи цей договір він висловив свою згоду з усіма умовами, підтвердив його здатність виконувати такі умови, які йому цілком зрозумілі та позичальник вважає їх справедливими по відношенню до себе, дійшли обгрунтованого висновку, що права ОСОБА_4 як споживача не порушені, а також, що умови укладеного між сторонами договору не порушують його права та не є для нього несправедливими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що він та його представник не були належним чином повідомлені апеляційним судом про розгляд справи не заслуговують на увагу, оскільки представник позивача брав участь у справі та погодився про розгляд справи за відсутності позивача, інтереси якого він представляє.

Інші доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило