Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 522/9159/16

провадження № 61-17052 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В.,

Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс»,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк Вікторія Костянтинівна,

представник третьої особи - Булка СергійЄвгенович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2017 року у складі судді Шенцевої О. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс» (далі - ТОВ «Альянс Фінанс»), ОСОБА_6 про визнання договору відступлення права вимоги за договором застави недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 26 січня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 440/6-11 від 23 вересня 2011 року, за договором застави від 23 вересня 2011 року та за іпотечним договором від 14 березня 2014 року, які були укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «Альянс Фінанс». Вказаний договір, на думку позивача, порушує його права з огляду на укладення між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 фактично оплатного договору факторингу, без наявності у ОСОБА_6 ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Враховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір № 0126 відступлення права вимоги від 26 січня 2016 року та договір від 26 січня 2016 року відступлення права вимоги за іпотечними договорами та договорами застави, посвідчений приватним нотаріусом Задорожнюк В. К., зареєстрований за № 56, укладений між

ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 недійсним, застосувати наслідки недійсного договору, а саме повернути сторони в первинний стан.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів порушення його цивільних прав та охоронюваних законом інтересів при укладенні спірного договору, і не встановлено обставин про його невідповідність вимогам закону, тому відсутні підстави, передбачені статтями 203 та 215 ЦК України, для визнання його недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір від № 0126 від 26 січня 2016 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу. Законодавством передбачена можливість, порядок та підстави заміни сторони у зобов'язанні, яким кредитор, передавши свої права за правочином іншій особі у порядку, передбаченому статтями 512 -519 ЦК України, наявність згоди боржника на заміну якого не вимагається, тому відсутні підстави, передбачені статтями 203 та 215 ЦК України, для визнання його недійсним. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

У касаційнійскарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у травні 2017 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано частину першу статті 203 та частину третю статті 215 ЦК України, не враховано, що договори відступлення права вимоги від 26 січня 2016 року є елементами договору факторингу. Отже такі договори мають відповідати вимогам статті 1077 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 23 вересня 2011 року між публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір (відклична реверсивна кредитна лінія) № 440/6-11.

23 вересня 2011 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_4 було укладено договір застави, посвідчений Зілковською К. Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу реєстровий № 1730.

14 березня 2014 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений Ганченко О. М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу реєстровий № 417.

26 січня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 був укладений договір про відступлення права вимоги № 0126, згідно якого до ОСОБА_6 перейшло право вимоги за кредитним договором № 440/6-11 від 23 вересня 2011 року та за кредитним договором № 166/1-14 від 14 березня 2014 року. Також 26 січня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 укладено договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами та договорами застави.

За змістом пунктів 1.1.,1.3, 4.3 договору про відступлення права вимоги № 0126 від 26 січня 2016 року кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить кредиторові, і стає кредитором за кредитним договором № 440/6-11 від 23 вересня 2011 року, за договором застави від 23 вересня 2011 року та за іпотечним договором від 14 березня 2014 року; вартість відступлених прав вимоги за цим договором становить 315 тис. грн; відступлення вимоги згідно з цим договором не тягне за собою ніяких змін умов основних договорів.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судами, при укладенні договору про відступлення права вимоги від 26 січня 2016 року № 0126 сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України, а не статтею 1077 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди дійшли правильного висновку про те, що підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання договору від 26 січня 2016 року № 0126 недійсним, відсутні. Вказаний договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладені у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі

№ 6-301цс15.

Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, доводи заявників висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії

суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О.В. Білоконь

Є.В. Синельников