Справа №490/5371/17 02.02.2018
Провадження №22-ц/784/169/18
Провадження № 22ц- 784/169/18 .
Постанова

Іменем України

02 лютого 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М.,Самчишиної Н.В.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю:

стягувача ОСОБА_1,

представника стягувача ОСОБА_2,

представника боржника ОСОБА_3,

представника Заводського ВДВС ММУЮ Романчука С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва постановлену 17 листопада 2017 року о 9.19 год. суддею цього ж суду Гуденко О.А., у справі № 490/5371/17, за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії головного державного виконавця Заводського ВДВС Миколаївського територіального управління юстиції (далі - Заводський ВДВС), скасування акту про виконання рішення суду та постанови від 06 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження,

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на неправомірні дії головного державного виконавця, скасування акту про виконання рішення суду та постанови від 06 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження.

Заявниця вказувала, що є стягувачем у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-157/10 виданого 06 серпня 2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва відповідно до якого зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за свій рахунок знести самочинно побудований об'єкт нерухомого майна - нежитлові одно - та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 та звільнити самовільно зайняту під ним земельну ділянку площею 35 кв.м.

Постановою головного державного виконавця від 06 червня 2017 року зазначене виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим листом.

Посилаючись на те, що вказані самочинно побудовані об'єкти не знесені, просила визнати неправомірними дії головного державного виконавця Заводського ВДВС Буділовської О.О. щодо складання акту від 24 травня 2017 року про виконання рішення суду та винесення постанови від 06 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження, а також скасувати вказані акт та постанову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2017 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірний об'єкт, який підлягав знесенню не існує, а замість нього знаходиться житловий будинок, який введено в експлуатацію у встановленому законом порядку, а тому постанова державного виконавця відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року, задоволено позов ОСОБА_1 та позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод та покладено обов'язок на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за свій рахунок знести самочинно побудований об'єкт нерухомого майна - нежитлові одно - та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 та звільнити самовільно зайняту під ним земельну ділянку площею 35 кв.м.

На виконання вказаного судового рішення 4 червня та 6 серпня 2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва видані виконавчі листи.

Під час виконання зазначеного судового рішення, 17 вересня 2014 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, яким належна боржникам земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 площею 448 кв.м поділена між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Кожен з них отримав у власність 224 кв.м.: ОСОБА_6 з окремим виїздом з боку вул. Одеське шосе, ОСОБА_5 - з окремим виїздом з боку АДРЕСА_1

В подальшому, на підставі цього рішення, виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 26 грудня 2014 року №1272 земельній ділянці ОСОБА_6 надано нову адресу АДРЕСА_2

20 квітня 2015 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 36470321, а саме на земельну ділянку площею 0,0224 га, яка їй була виділена на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2014 року з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

22 червня 2015 року Управлінням ДАБІ в Миколаївській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_6 про початок виконання будівельних робіт (житлового будинку з гаражем) за адресою: вул. АДРЕСА_3 (т. ІV а.с.129).

27 листопада 2015 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від №1076 рішення виконкому в частині надання нової адреси земельній ділянці ОСОБА_6 було скасовано.

Таким чином, на даний час земельні ділянки боржників мають єдину адресу - АДРЕСА_1

17 лютого 2016 року прийнята декларація про готовність об'єкта до експлуатації № ШК 14 житлового будинку літ. А-2 з гаражем по АДРЕСА_4.

Декларація про готовність об'єкта до експлуатації підписана та зареєстрована Управлінням ДАБК у Миколаївській області 17 лютого 2016 року ( т.ІV а. с. 122).

11.03.2016 року ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала житловий будинок літ. А-2, загальною площею 247,7 кв.м., житловою 84,6 кв.м. ОСОБА_9

Виконання вказаного судового рішення проводилося протягом тривалого часу.

Актами від 17 липня 2015 року, 30 вересня 2015 року, 22 вересня 2015 року, 05 листопада 2015 року,18 листопада 2015 року, 03 грудня 2015 року, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2016 року, ухвалами Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2016 року, від 01 грудня 2016 року, від 19 травня 2017 року встановлено, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2010 року фактично не виконано.

Також встановлено, що боржником ОСОБА_6 протягом 2015-2016 років по пров. АДРЕСА_5 проводилися роботи по демонтажу частини нежитлових споруд, які підлягали знесенню, після якої фактично відбулась його реконструкція і добудовано другий поверх. Зокрема, знесено двоповерхову споруду, а одноповерховий об'єкт був перебудований і шляхом реконструкції добудовано 2-й поверх. Після чого введений в експлуатацію як житловий будинок і відчужений іншій особі, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні (т.ІІІ а.с. 82-84, 113, 241, 223-226, т.V а.с.35, 163).

Зазначене підтверджується й матеріалами технічної документації, які містяться у даній справі, поясненнями стягувача ОСОБА_1, а також поясненнями представника ВДВС в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

В силу ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав для проведення зазначеної дії.

Зокрема, відповідно до п.9 ч.1 ст. 39 вказаного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Дійшовши висновку про виконання рішення суду, суд першої інстанції не взяв до уваги та не оцінив зазначені вище докази в їх сукупності, якими встановлено, що виконання рішення суду яке полягало у знесенні самочинно побудованого об'єкту нерухомого майна - нежитлової одно - та двоповерхової споруди та звільненні самовільно зайнятої під нею земельної ділянки площею 35 кв.м. фактично не відбулося в повному обсязі, оскільки внаслідок проведеної реконструкції на місці, де знаходилась одноповерхова нежитлова будівля на даний час знаходиться об'єкт нерухомого майна, який значиться як житловий будинок.

Оскільки роботи з реконструкції спірного приміщення не можна вважати його знесенням, а отже не можна вважати що відбулося виконання рішення суду.

За таких обставин висновок державного виконавця про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження є незаконним, а постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 06 червня 2017 року не відповідає вимогам Закону, а тому її слід визнати неправомірною, відтак і акт від 24 травня 2017 року складено передчасно.

Крім того, боржником по даній справі також є ОСОБА_5, а відносно нього відомості (докази) про фактичне виконання рішення суду відсутні.

Відповідно до вимог ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги, у разі встановлення її обґрунтованості, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця усунути порушення ( поновити порушене право заявника).

З огляду на зміст рішення, щодо виконання якого подана скарга, а також виходячи з того, що ОСОБА_1 фактично оспорює саме рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що для відновлення прав стягувача необхідно визнати оскаржувану постанову головного державного виконавця неправомірною та зобов'язати державного виконавця продовжити виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Приймаючи до увагу викладене, оскаржуване судове рішення в силу п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України необхідно скасувати, постановити нове про часткове задоволення вимог скарги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із Заводського ВДВС ММУЮ на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 320 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 451 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва постановлену 17 листопада 2017 року скасувати та постановити нову постанову.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС Буділовської О.О. від 06 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2010 року.

Зобов'язати державного виконавця в провадженні якого знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № ц2-157/2010 продовжити виконавчі дії з виконавчого листа № ц2-157/2010.

Стягнути з Заводського ВДВС ММУЮ на користь ОСОБА_1 320 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

Повний текст судового рішення виготовлено 05.02.2018 р.