ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
Справа № 682/939/18
Провадження № 22-ц/4820/124/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар - Дорощук О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 липня 2018 року, суддя Шевчук В.В.,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

На обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року внаслідок ДТП її баба, ОСОБА_3, загинула на місці події.

Винуватцем у вчиненні ДТП є ОСОБА_2, який під час керування автомобілем у неповнолітньому віці, без посвідчення водія, вчинив наїзд на ОСОБА_3 під час здійснення нею повороту велосипедом.

У зв'язку зі смертю баби їй було заподіяно майнової шкоди у вигляді витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника, понесених нею в розмірі 8800 грн.

Також, вона зазнала моральних страждань, заподіяних смертю рідної людини, розмір яких оцінено нею в сумі 200 000 грн.

Просила суд також стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.07.2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8800 грн. майнової шкоди, 35000 грн. моральної шкоди та 877 грн. судових витрат по сплаті послуг на професійну правничу допомогу. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21.08.2018 року було виправлено описку в повному тексті рішення суду, датою постановлення рішення визначено 23.07.2018 року, в резолютивній частині виправлено описку щодо процедури оскарження судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при вирішенні справи суд не звернув уваги на відсутність його вини у вчиненні ДТП, оскільки саме внаслідок порушення ПДР самою потерпілою було спричинено дорожньо-транспортну пригоду ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Судом не враховано також тієї обставини, що ним добровільно було сплачено витрати на поховання ОСОБА_3 в розмірі 9358 грн. Необґрунтованим є висновок суду в частині визначення розміру моральної шкоди в сумі 35000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач підтримала рішення суду першої інстанції, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, судове засідання провести без її участі.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального права, в зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, будучи неповнолітнім, за відсутності документа на право керування транспортним засобом (посвідчення водія), під час керування автомобілем «Ауді А-6» з іноземним реєстраційним номером, НОМЕР_1, який належав громадянці Німеччини та перебував у користуванні батька ОСОБА_2, ОСОБА_5, вчинив ДТП. Зокрема, рухаючись в м. Славуті Хмельницької області, ОСОБА_2 не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, дистанції та інтервалу, скоїв наїзд на ОСОБА_3, яка керуючи велосипедом марки «Україна», рухаючись в попутному напрямку, перетинала проїжджу частину автомобільної дороги справа на ліво стосовно напрямку руху автомобіля. Внаслідок зіткнення автомобіля та велосипеда ОСОБА_3 отримала несумісні з життям тілесні ушкодження, від яких померла на місці ДТП.

Постановою слідчого Славутського ВП ГУНП у Хмельницькій області про закриття кримінального провадження від 29.08.2017 року провадження в кримінальній справі відносно ОСОБА_2 було закрито за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Як встановлено слідчим, дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок необережних дій потерплої, яка порушила декілька вимог Правил дорожнього руху України, водій автомобіля не мав технічної можливості уникнути наїзду на ОСОБА_3

Відповідно до вищезазначеної постанови слідчого Славутського ВП ГУНП у Хмельницькій області від 29.08.2017 року, порушення ОСОБА_3 вимог пп. 1.5., 2.3. (б), 6.2., 6.6. (а), 6.7., 9.2. (б), 9.3., 9.4., 10.1., 10.4. Правил дорожнього руху України знаходяться в безпосередньому причинному зв'язку із скоєнням ДТП та її наслідками.

Водій автомобіля ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_3 шляхом своєчасного застосування гальмування і зупинки автомобіля.

Допущені водієм ОСОБА_2 порушення пп. 2.1., 2.13.12.4. ПДР не створили аварійної обстановки і не знаходяться в причинному зв'язку з наслідками, що настали, тобто смертю ОСОБА_3

У вказаній постанові слідчого Славутського ВП ГУНП у Хмельницькій області від 29.08.2017 року про закриття кримінального провадження допитаний як свідок ОСОБА_2 пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року він вирішив помити автомобіль, яким користувався його батько. Без дозволу та відома батьків, не маючи права на керування транспортним засобом (водійського посвідчення), він самовільно взяв автомобіль, керуючи яким згодом вчинив ДТП. На підтвердження обставин щодо самовільного заволодіння ОСОБА_2 транспортним засобом, без відома та дозволу батьків, свідчать також і пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, батьків на той час неповнолітнього ОСОБА_2 (а.с.16). Об'єктивних даних, які б свідчили про надання дозволу батьками ОСОБА_2 керувати автомобілем справа не містить. Судом також не встановлені обставини щодо неналежного зберігання батьками відповідача транспортного засобу, який є джерелом підвищеної небезпеки, що б сприяло незаконному заволодінню автомобілем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, вік відповідача, якому на день звернення позивача до суду із позовом виповнилося 18 років, ОСОБА_2 повинен нести відповідальність за заподіяну ним шкоду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що шкода була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, тому його володілець повинен нести відповідальність за її заподіяння незалежно від вини.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Пунктами 6, 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року, № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", зокрема, визначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Справа не містить об'єктивних даних, що заподіянню шкоди сприяла непереборна сила або умисел потерпілого. Порушення ОСОБА_3 Правил дорожнього руху на такі обставини не вказує.

У статті 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Відповідно до положення статті 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" встановлено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих документів, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь понесені витрати по придбанню та встановленню надгробного пам'ятника на місці захоронення ОСОБА_3 в розмірі 8800 грн. На підтвердження фактичного понесення витрат надала суду договір №78 від 11.05.2017 року на виготовлення подвійного пам'ятника, укладений між нею та ФОП ОСОБА_7, відповідно до якого вартість пам'ятника з урахуванням демонтажу, установки та обкладанням плиткою становить 17600 грн., анкету-замовлення №24 від 19.04.2016 року, в якій визначено вартість пам'ятника 9500 грн. та товарний чек від 19.04.2016 року, в якому зазначено вартість пам'ятника 8000 грн., міститься печатка та кутовий штамп ФОП ОСОБА_7 та внизу надпис, що товар отримано ОСОБА_1

На підставі вказаних документів можна зробити висновок про те, що фактично за пам'ятник ОСОБА_1 було сплачено 8000 грн., даних щодо внесення більшої суми справа не містить.

Вищевказані докази апелянтом не було спростовано, в апеляційній скарзі ці обставини не заперечувалися.

Однак суд першої інстанції на вказане не звернув уваги, провів оцінку доказів з порушенням вимог ст. 89 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення спірного питання та стягнення визначеної позивачем суми в розмірі 8800 грн., за відсутності відповідних доказів про фактичну оплату ОСОБА_1 вартості пам'ятника у вказаному розмірі.

Оскільки витрати на пам'ятник законом віднесені до витрат на поховання, тому з урахуванням вимог ст.ст. 1193, 1201 ЦК України на відповідача слід покласти обов'язок по відшкодуванню всієї суми, яка була фактично оплачена позивачем за виготовлення та встановлення пам'ятника в розмірі 8000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Обґрунтовуючи необхідність часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд посилався на близькі родинні стосунки позивача та потерпілої, вказав на наявність такої обставини як груба необережність потерпілої, яка призвела до її смерті.

В той же час судом не враховано вимог закону, який визначив коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю фізичної особи. До цього переліку не входить внук, внучка померлої особи. В той же час, як вбачається з довідки КП «Славутське ЖКО» від 20.04.2016 року, №3043, на день смерті ОСОБА_3 разом з нею був зареєстрований син, ОСОБА_8 (а.с. 13), який жодних вимог до ОСОБА_2 щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок загибелі матері не пред'являв.

За вказаних обставин правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, заподіяної у зв'язку зі смертю баби, ОСОБА_3, в суду не було.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8000 грн. майнової шкоди. В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05.11.2018 року.

Головуючий Судді: