Проваження № 22-ц/824/567/18 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва Черухи Олександра Миколайовича, заінтересована особа: ОСОБА_5,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року заявник ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві Черухи О.М., яку мотивував тим, що 27 лютого 2018 року йому стало відомо, що в рамках виконавчого провадження № 46596631 за виконавчим листом, виданим Деснянським районним судом м.Києва 17 лютого 2015 року про стягнення з нього як боржника на користь ОСОБА_5 боргу за договором позики, старшим державним виконавцем проведені виконавчі дії, опис та арешт об'єкту нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення АДРЕСА_1 площею 51,40 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_6 Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження скаржник з'сував, що старшим державним виконавцем 06 лютого 2018 року було складено акт, в якому засвідчено що, зрізано та замінено замки дверей об'єкту нерухомого майна, ключі передані на зберігання стягувачу ОСОБА_5 06 лютого 2018 року старшим державним виконавцем також було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на об'єкт нерухомості, встановлено щодо цього заборону відчуження. Зазначав, що він не є власником вказаного нерухомого майна більше трьох років, право власності на який належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 11 лютого 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яка в свою чергу передала об'єкт нерухомого майна в оренду політичній партії «Народний фронт», на підставі укладеного договору оренди нежитлового приміщення від 01 грудня 2016 року. Також зазначає, що власник об'єкту нерухомості та орендар надавали йому право

- 2 -

використовувати робоче місце в об'єкті нерухомості як офіс.

У звёязку із наведеним просив визнати дії старшого державного виконавця Черухи О.М. щодо проникнення, заміни замків у нежитловому приміщенні АДРЕСА_1 неправомірними, визнати рішення старшого державного виконавця Черухи О.М., а саме акт державного виконавця від 06 лютого 2018 року, постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 06 лютого 2018 року, відповідно до яких він описав та наклав арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 і встановив щодо нього заборону відчуження, неправомірними, зобов'язати старшого державного виконавця Черуху О.М. усунути порушення, а саме поновити порушене право ОСОБА_3 на доступ до власного робочого місця у нежитловому приміщенні АДРЕСА_1, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення скарги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що дії старшого державного виконавця щодо примусового проникнення до нежитлового приміщення, заміна замків були неправомірними, оскільки даний об'єкт нерухомого майна на праві власності йому не належить, він на підставі договору про надання посуг з організації робочого місця, використовував робоче місце в об'єкті нерухомості як офіс, в результаті неправомірних дій старшого державного виконавця він обмежений в доступі до свого робочого місця в об'єкті нерухомості. Посилався, що суд не надав належної оцінку доказів, щодо приналежності об'єкту нерухомого майна громадянці не йому, а громадянці ОСОБА_7, що підтверджується витягом з державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Заінтересовані особи, які отримали копію ухвали про відкриття провадження, відзив на апеляційну скаргу до суду не подали.

Боржник ОСОБА_3 належним чином повідомлявся судом про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням та телефонограмою, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції старший державний виконавець Черуха О.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Стягувач ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість ухвали суду та відсутність підстав для її скасування, пояснила, що судове рішення не виконується тривалий час - кілька років.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий

- 3 -

суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд обгрунтовував свої висновки тим, що дії старшого державного виконавця щодо примусового проникнення до нежилого приміщення та опису і арешту майна боржника здійснені на виконання ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 28 листопада 2017 року, якою надано дозвіл старшому державному виконавцю на примусове проникнення до нежилого приміщення АДРЕСА_1 на виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-5920/14 від 17 лютого 2015 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 боргу за договором позики у розмірі 271950 грн. та судового збору у розмірі 2719, 50 грн.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених в рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов&q?, ;язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.13 ч.3 ст.18 вказаного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла

- 4 -

чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Згідно п.4 ч.3 ст.18 вказаного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2015 року старший державний виконавець Деснянського районного відділу ДВС Черуха О.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 46596631 на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-5920/14 від 17 лютого 2015 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 боргу за договором позики у розмірі 271950 грн. та судового збору у розмірі 2719, 50 грн.

Також, судом встановлено, що старший державний виконавець Черуха О.М. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із поданням про надання дозволу на примусове проникнення до нежилого приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 51,40 кв.м., яке належить на праві власності ОСОБА_3До подання був долучений витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого за боржником ОСОБА_3 зареєстровано вказане нежиле приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2003 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року задоволено подання старшого державного виконавця Черухи О.М. та надано дозвіл старшому державному виконавцю на примусове проникнення до нежилого приміщення, що належить на праві власності ОСОБА_3, а саме приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 51,40 кв.м.

На виконання вказаної ухвали суду старшимдержавним виконавцем було складено акт від 06 лютого 2018 року про примусове входження у приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 51,40 кв.м., змінено на першій та другій вхідній двері замки, ключівід якихзнаходиться у стягувача ОСОБА_5

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у задоволенні скарги з огляду на те, що, вчиняючи дії по примусовому входженню до нежилого приміщення АДРЕСА_1, державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та відповідно до положень закону, при цьому право заявника не було порушено.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність дій державного виконавця з урахуванням того, що боржник не є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1, необгрунтовані та суперечать вимогам закону.

По-перше, як вище вказувалося дії державного виконавця по примусовому входженню до нежилого приміщення вчинені у відповідності із ухвалою суду, яка набрала законної сили і є обов'язковою до виконання на всій території України. Якщо боржник ОСОБА_3 не погоджується із ухвалою, то вправі оскаржити її.

По-друге, як ст.376 ЦПК України (в редакції на час постановлення судом ухвали про про дозвіл на примусове проникнення до нежилого приміщення), так і ст.439 ЦПК України

- 5 -

(чинна з 15 грудня 2017 року) передбачають примусове проникнення до житла чи іншого володіння не тільки боржника, а й іншої особи, у якої знаходиться майно чи кошти боржника.

Знаведених вище підстав не мають правового значення і не спростовують висновків суду щодо правомірності дій державного виконавця доводи скаржника про те, що спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_1 належить гр.ОСОБА_7, оскільки дозвіл на проникнення до цього приміщення надано судом.

Окрім того, відхиляючи даний довід, колегія суддів враховує, що згідно ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Отже, якщо ОСОБА_7 вважає, що діями державного виконавця порушено її права вона має право самостійно оскаржити дії державного виконавця у встановленому законом порядку чого не зробила.

Посилання скаржника на те, що державним виконацем неправомірно були вчинені дії щодо примусового проникнення до нежитлового приміщення та заміна замків, в результаті чого він обмежений в доступі до свого робочого місця в об'єкті нерухомості безпідставні.

Відповідно до ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Аналогічні приписи містяться у ст.311 ЦК України, згідно якої житло фізичної особи є недоторканим. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбуватися лише за вмотивованим рішенням суду.

Відхиляючи даний довід колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб(ч.2).

Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права на житло чи іншого володіння згідно із законом і в інтересах економічного добробуту країни, для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право боржника ОСОБА_3 щодо доступу до його робочого місця в об'єкті нерухомості здійснене судом згідно із законом і було необхідним для захисту прав і свобод стягувача ОСОБА_5, судове рішення на користь якої не знаходить свого виконання упродовж тривалого часу - більше чотирьох років, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, бо виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Отже втручання у права боржника ОСОБА_3 було пропорційним переслідуваній меті.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

- 6 -

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: