Ухвала

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/3476/17

провадження № 61-29348 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.

Суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у складі судді Новак А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада

2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк»), третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим.

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 18 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі ЗАТ «ОТП Банк») (правонаступником, якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ML-004/283/2008. В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором 18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR-004/283/2008, відповідно до умов якого поручитель зобов'язувався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, як солідарний боржник. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 428 582,73 грн. Зазначав, що банк, пред'явивши вимогу про погашення суми заборгованості за кредитним договором від 04 серпня 2010 року змінив строки виконання основного зобов'язання, а тому право вимоги до поручителя у банку виникло ще у 2010 році.

Посилаючись на те, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася, просив визнати договір поруки № SR-004/283/2008 від

18 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» таким, що припинив свою дію.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішеннямГолосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2013 року, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання договору поруки припиненим, не встановлено обставин припинення поруки, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Обставини, на які посилається позивач у цій справі як на підставу своїх вимог є аналогічними, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що факт чинності поруки ОСОБА_1 встановлено рішеннями Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2013 року, Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року, які набрали законної сили, а тому відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

У грудні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, у якій заявник просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову з підстав наявності рішень, якими встановлено факт чинності поруки, проте сторони, підстави і предмет спору у цих справах є різними, а тому це не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору і не може бути підставою для відмови у позові. Крім того, судами не ураховано, що пред'явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом 04 серпня 2010 року банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, шестимісячний строк пред'явлення позову до ОСОБА_1 сплинув, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Шевченківського районного суду

м. Києва про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором лише у квітні 2012 року, у зв'язку з чим порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Зазначеним обставинам суди належну правову оцінку не надали та необгрунтовано відмовили в позові.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Як убачається з позовних вимог та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, позивач просив визнати договір поруки припиненим, хоча факт чинності поруки ОСОБА_1 встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2013 року, яким позов заявника про визнання припиненим договору поруки залишено без задоволення, та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року, яким з ОСОБА_3 та заявника, як поручителя, солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року (№202/4494/16-ц).

Постановляючи зазначену ухвалу, Верховний Суд виходив з того, що Верховний Суд України у постановах: від 26 листопада 2014 року № 6-75цс14, від 03 лютого 2016 року № 6-2017цс15, від 06 липня 2016 року № 6-1199цс16, за побідних правовідносин та фактичних обставин висловив позицію про те, що судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання, відповідно до положень статті 129 Конституції України, статей 553, 559 ЦК України. При ухваленні судом рішення про задоволення вимог кредитора до поручителя, стягнення з останнього кредитної заборгованості, судом обов'язково встановлювались обставини щодо дійсності поруки, в іншому разі неможливо б було задоволення таких вимог. Оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, тому підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України при новому позові до поручителя немає.

Разом з тим у постанові від 18 листопада 2015 року № 6-1779цс15 Верховний Суд України у справі за позовом кредитора до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, по суті відійшов від зазначеної вище правової позиції та дійшов висновку про те, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право дострокового стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, тобто змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому повинен був пред'явити позов до поручителя протягом строку, встановленого договором поруки, починаючи від дати судового рішення про задоволення вимог кредитора до поручителя. Проте кредитор з даним позовом звернувся до поручителя поза межами трирічного строку, встановленого договором поруки, тому відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилась.

Отже, правові висновки Верховного Суду України у наведених вище постановах при однакових фактичних обставинах і подібних правовідносинах зводяться до протилежних висновків.

Зазначене свідчить про виключну правову проблему при однакових фактичних обставинах та подібних правовідносинах.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Ураховуючи, що справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду з метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення, а також дотримання єдності практики розгляду подібних спорів, вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 202/4494/16-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 752/3476/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 202/4494/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик