Справа № 184/640/18
Номер провадження 2/184/287/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Гукової Р.М.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Покров Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області (Дніпропетровська обл., м. Покров, вул. Центральна, 48) до відповідача ОСОБА_4 (місце реєстрації: 53300, Дніпропетровська обл., м. Покров, вул. Л.Чайкіної,12/6; фактичне місце проживання невідоме) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області звернувся до Орджонікідзевського міського суду із позовною заявою до ОСОБА_4, відповідно до якої просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: вул. Л.Чайкіної, 12/6 у м.Покров Дніпропетролвської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог, які у повному обсязі підтримані у судовому засіданні повноважним представником позивача, останній посилається на те, що ОСОБА_4 зареєстрована у вказаній квартирі, яка належить до комунальної власності, однак тривалий час, більше трьох років, без поважних причин за місцем своєї реєстрації не проживає, квартира здається в піднайом, що є підставою відповідно до ст..71 ЖК України для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідач та його повноважний представник проти задоволення позовних вимог виконавчого комітету заперечили у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Зокрема вказали, що відповідач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, займається її утриманням, вчасно та у повному обсязі сплачує комунальні платежі, у піднайом квартиру не здає. У той же час, тимчасова відсутність відповідача із поважних причин за місцем своєї реєстрації (відповідач одружена із громадянином ОСОБА_5, який тяжко хворіє, перебування у стані вагітності та народження дитини) не може бути підставою для позбавлення її права користування вказаною квартирою.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно ст.10 даного Закону органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законами є сільські, селищні, міські ради.

Виключна компетенція сільських, селищних, міських рад закріплюється у статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно якого, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності, в тому числі, виконують усі майнові операції, можуть передавати обєкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати тощо.

Отже, субєктами права комунальної власності є територіальні громади села, селища, міста, від імені та в інтересах яких діють сільські, селищні, міські ради.

У судовому засіданні встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №550 від 27.08.2004 року «Про розподіл звільненого житла», звільнену двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнано службової та надано ОСОБА_6 (на теперішній час ОСОБА_4) ОСОБА_7 (а.с.10).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 видано ордер №124 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.11).

На день звернення позивача до суду вказана квартира залишилась у комунальній власності Покровської міської ради Дніпропетровської області.

Відповідно до довідки (виписки из домовой книги о составе семьи и прописке) ПМКП «Житлкомсервіс» від 27.03.2018 року та поквартирної карточки на теперішній час в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_4 (а.с.12-13).

Із акту про перевірку паспортного обліку АДРЕСА_4 в м. Покров Дніпропетровської області від 28.03.2018 року слідує, що у вищевказаній квартирі більше трьох років ОСОБА_4 не проживає, тому як вона виїхала до ОСОБА_5 (а.с.14).

Відповідно до довідки, виданої КЗ «НВК №1» від 30.03.2018р. №82 , за місцем реєстрації відповідача проживає ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, учень 4-Б класу КЗ «НВК №1» (а.с.15).

З довідки, виданої КДНЗ №16 «Центр розвитку дитини» від 30.03.2018р №84 слідує, що за місцем реєстрації відповідача з грудня 2017р. проживає ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, учень 4-Б класу КЗ «НВК №1» (а.с.16).

Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про наявність передбачених ст..71,72 ЖК України підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: вул. Л.Чайкіної, 12/6 у м.Покров Дніпропетролвської області, оскільки остання була відсутня без поважних причин понад встановлені ст..71 ЖК України строки за місцем своєї реєстрації.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.

Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71,72 коментованого кодексу, наймач або члени його сімї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

Як розяснено у п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратили право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Обґрунтовуючи поважність причин відсутності за місцем свого мешкання, відповідач вказує на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із громадянином ОСОБА_5, який проживає на своїй Батьківщині, а тому вона змушена жити на дві країни. Також вказує, що її чоловік тяжко хворіє, що покладає на неї як його дружину, обовязок піклуватися про нього. Крім того, зазначає, що після одруження вона завагітніла, що також унеможливлювало часті перельоти із ОСОБА_5 на України, ще й в силу того, що вагітність вона переносила надто тяжко. У подальшому народження сина та здійснення за ним догляду також була поважною причиною тимчасової відсутності за місцем реєстрації.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 19.09.2014р. ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_9, який є батьком їхнього спільного сина ОСОБА_10 Тімур, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками (а.с. 105-120).

Крім того, у в судовому засіданні встановлено та не заперечується відповідачем, що вона дійсно зі своїм малолітнім сином періодично виїжджала за межі України в ОСОБА_5 до свого чоловіка. Наведене також підтверджується даними довідки Державної прикордонної служби України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він є сусідом відповідача та проживає там більше 10 років. Вказує на те, що відповідач проживає за адресою своєї реєстрації, однак періодично виїжджає. Крім ОСОБА_4 десь біля пів року проживала за цією адресою інша сімя. Також повідомив, що відповідач робила ремонт у квартирі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надала показання про те, що вона є сусідкою ОСОБА_4 Повідомила, що квартира, яку отримала ОСОБА_4 довгий час була не жила, оскільки була після пожежі, тому всі відмовлялись там жити. Потім дану квартиру отримала ОСОБА_4. Квартира була у жахливому стані, усе було вигорівшим. Отримавши дану квартиру, ОСОБА_4 відремонтувала її повністю. Вказує, що відповідач лише періодично не живе у вказаній квартирі. Також повідомила, що ОСОБА_4 весь час займається належним утриманням своєї квартири, періодично робить косметичний ремонт. У квартирі завжди чисто та охайно.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13, яка є матірю відповідача, надала показання, згідно яких у 2003р. ОСОБА_4 отримала квартиру у жахливому стані, після пожежі. Вона повністю відремонтувала за власні кошти квартиру, встановила індивідуальне опалення, вікна та двері, зробила косметичний ремонт. Також повідомила, що заборгованості по житлово-комунальним послугам у ОСОБА_4 немає. У 2014 році відповідач вийшла заміж, а 2015 році народила дитину. Зазначила, що у ОСОБА_4 тяжко хворіє чоловік та потребує її допомоги, тому вона періодично виїжджає до ОСОБА_5, хоча місце проживання відповідача є її місце реєстрації за адресою АДРЕСА_4 в м. Покров. Крім того повідомила, що перебуваючи на ОСОБА_14 зверталась до лікаря з приводу здоровя її дитини, а також отримувала соціальну допомогу у звязку із вагітністю та пологами. При цьому вказала, що родину ОСОБА_8 в квартиру відповідача допустила невістка без відома ОСОБА_14. Стверджує, що відповідач квартиру в найм ніколи не здавала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15, надала показання, згідно яких вказала, що їй відомо, що ОСОБА_4 у 2014 році одружилась із громадянином ОСОБА_5, а у 2015 році у них народилась дитина. Також зазначили, що їй відомо, що відповідач періодично виїжджала до ОСОБА_5, оскільки дитина часто хворіла. Так, 01.2016р. відповідач приїхала на ОСОБА_14, потім знову поїхала до ОСОБА_5, а через деякий час повернулась. Також їй відомо, що ОСОБА_4 зверталась в ОСОБА_14 до лікаря, оскільки дитина хворіла. Крім того повідомила, що влітку до неї прийшла її кума ОСОБА_16 та попросилась тимчасово пожити у квартирі ОСОБА_14, на що вона погодилась та надала ключі від квартири відповідача. Її кума, разом зі своєю сімєю проживала за адресою мешкання ОСОБА_14 з грудня 2017р. по квітень 2018р. Відповідач про це нічого не знала. В квартиру свою куму із сімєю вона вселила без відома та дозволу ОСОБА_14.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні надала показання, відповідно до яких повідомила, що вона разом зі своєю сімєю з середини грудня 2017р. до квітня 2018р. проживала в квартирі за адресою вул. Л.Чайкіної,12/6 в м.Покров. Про те, що ця квартира належить відповідачу вона знала, хоча з ОСОБА_4 не знайома. Пояснила, що у них з родиною виникли певні житлові проблеми, а тому вона попросила свою куму ОСОБА_15 надати їм для тимчасового проживання квартиру ОСОБА_4. Жодних договорів оренди вони не укладали та за проживання у квартирі нікому грошових коштів не сплачували. Також повідомила, що вона здійснювала лише оплату комунальних послуг, якими вони користувались. Дані кошти надавали ОСОБА_15

Свідок ОСОБА_17 надав показання, згідно яких повідомив, що він разом зі своєю сімєю винаймали квартиру, однак коли власник попросила їх зїхати, вони почали терміново шукати інше житло. Їхня кума (ОСОБА_13) запропонувала тимчасово пожити за адресою вул. Л.Чайкіної,12/6, де вони проживали з грудня 2017р. по квітень 2018р. та сплачували лише житлово-комунальні послуги, за проживання вони не сплачували.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що вона працює в міській лікарні лікарем-педіатром. 29.06.2018р. до неї звернулася ОСОБА_13 з проханням, щоб вона стала сімейним лікарем її онука ОСОБА_10 Тімура, ІНФОРМАЦІЯ_3. Довідку про те, що дитина страждає на часті захворювання вона виписала для того, щоб його поставили на диспансерний облік у КНП «ЦПМСД Покровської міської ради». Стверджує, що вона лікувала цю дитину шляхом консультацій.

Так, показаннями свідків підтверджено, що відповідач ніколи не втрачала інтересу до своєї квартири, оскільки остання проживала там, здійснювала ремонтні роботи, у тому числі провела капітальний ремонт квартири.

Водночас тимчасова відсутність відповідача за місцем своєї реєстрації понад встановлені законом строки зумовлена виключно обєктивними обставинами (перебування у шлюбі із громадянином іншої країни, тяжка хвороба чоловіка, вагітність та народження дитини), які суд визнає поважними.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст..33 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Також судом враховується, що згідно наявних у матеріалах справи довідок комунальних підприємств, у відповідача відсутня будь-яка заборгованість по наданим комунальним послугам.

Водночас, доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 за місцем своєї реєстрації не проживає та здає спірну квартиру в піднайом, у судовому засіданні не знайшли підтвердження та повністю спростовуються наданими у судовому засіданні показаннями свідків.

Згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 30.01.2018р. по справі №265/5476/15-ц, установивши, що особа на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, ніколи не втрачала до неї інтересу, а її періодична відсутність викликана поважними причинами, суди дійшли правильного й обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При вирішенні даної цивільної справи, суд відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховує та застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини у справі як джерело права.

Так, згідно статті 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v.Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Ringdon), заява №19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст..8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Також суд враховує, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані ст.1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовніший спосіб.

Таким чином, оскільки поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 212 ЦПК України щодо оцінки доказів, суд вважає, що відповідач ОСОБА_4 ніколи не втрачала інтересу до спірної квартири, належним чином займалась її утриманням, а її періодична відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, з огляду на що позбавлення права відповідача користування вказаною квартирою, у якій остання проживає із 2004 року буде невиправданим та непропорційним втручанням у право ОСОБА_4 на повагу до її житла.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області.

У відповідності до ст..141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 76, 264-265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області до відповідача ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Орджонікідзевський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.10.2018р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_19