Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 501/2345/15-ц

провадження № 61-719 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - державне підприємство «Морський торгівельний порт «Чорноморськ»,

третя особа - Незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту,

третя особа - профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту,

третя особа - спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту,

третя особа - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року в складі судді Журавля П. І., ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року в складі суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП»), правонаступником якого є державне підприємство «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» (далі - ДП «МТП «Чорноморськ»), треті особи: Незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 травня 2013 року вона працювала у ДП «ІМТП» тальманом четвертого терміналу. 26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ № 33 про переміщення працівників підприємства. З 2 лютого 2015 року на підставі наказу відповідача ОСОБА_2 переміщено на посаду тальмана третього терміналу. 25 квітня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з порту на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Вважає, що вказані накази є незаконними, тобто такі, що порушують її трудові права, роботодавець всупереч вимогам статті 43 КЗпП України, видав наказ про звільнення її з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України без попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої вона є. Також вказувала, що переміщення працівників відбулося з порушенням вимог статті 32 КЗпП України, оскільки переведення було фактичним скороченням штату працівників, а тому вона не погодилася на таке переміщення. Крім того позивач зазначає, що пропустила строк для оскарження наказів про переміщення на інше місце роботи з поважних причин.

На підставі викладеного позивач просила: поновити строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про її переміщення; визнати наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана, яку вона займала, незаконним та скасувати; визнати наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про її переміщення незаконним та скасувати; визнати наказ першого заступника директора підприємства від 21 квітня 2015 року № 228/0-2 про припинення трудового договору та її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним та скасувати; поновити позивача у ДП «ІМТП» на посаді тальмана четвертого терміналу; стягнути з ДП «ІМТП» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 2 лютого 2015 року по час постановлення рішення; зобов'язати відповідача негайно виконати рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порушень трудового законодавства при переведенні та звільненні позивача не допущено. Відповідач при переміщенні не вийшов за межі умов трудового договору. Переміщення позивача на таку ж посаду в інший структурний підрозділ цього підприємства відповідає вимогам закону. Крім того, позивач була належним чином повідомлена про наступне вивільнення та відмовилася від запропонованих посад.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивача законно переміщено на інше робоче місце, оскільки таке переміщення відбулося на тому ж підприємстві в інший структурний підрозділ у тій же місцевості. Разом з тим, позивача з урахуванням норм трудового законодавства звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України без попередньої згоди профспілкового органу, оскільки відмова є необґрунтованою.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що переміщення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки таке переміщення відбулося без згоди позивача зі скороченням постійного місця та посади останньої, а відповідач вийшов за межі умов трудового договору. Крім того, звільнення відбулося без згоди профспілкового органу, членом якого була позивач, а тому остання повинна бути поновлена на роботі.

У листопаді 2016 року ДП «МТП «Чорноморськ» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що переміщення позивача відбулося законно, оскільки останнього переміщено зі збереженням істотних та усіх умов праці на тому ж підприємстві в інший структурний підрозділ у тій же місцевості у межах тієї ж спеціальності та кваліфікації. Разом з тим, рішення профспілкового комітету не було належним чином обґрунтоване, а тому відповідач має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Також ОСОБА_2 було вчасно та належним чином повідомлено про наступне вивільнення, запропоновано вакантну посаду.

5 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 10 квітня 2013 року ОСОБА_2 прийнята на роботу до ДП «ІМТП», а з 12 травня 2013 року працювала на посаді тальмана четвертого терміналу. Свої посадові обов'язки позивач виконувала, керуючись Посадовою інструкцією тальмана терміналу, затвердженою наказом від 23 грудня 2013 року № 638.

Згідно з наказом ДП «ІМТП» від 23 січня 2015 року № 28 у зв'язку з укладенням останнім 22 січня 2015 року договору № 7 оренди державного нерухомого майна, яке знаходиться на балансі третього терміналу, з товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгрейтермінал» (далі - ТОВ «Трансгрейтермінал»), ліквідовано з 23 квітня 2015 року структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис.

Пунктом 3.1 цього наказу передбачено здійснення звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» працівників, зазначених у листах - клопотаннях щодо звільнення за переведенням до вказаного підприємства, за їхніми заявами відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України.

Пунктом 3.2 вказаного вище наказу передбачено здійснення вивільнення працівників, які відмовилися від звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал», робочі місця та посади яких ліквідуються цим наказом, на підставі статті 49-2 КЗпП України, Закону України «Про зайнятість населення».

Наказом ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 у зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства згідно з Законом України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «ІМТП», а також у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал», були виключені зі штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, викладеним в наказі, зокрема посади тальман четвертого терміналу, відповідно до пункту 2 цього наказу було здійснено переміщення з 26 січня 2015 року працівників в структурний підрозділ «3 термінал».

Наказом від 26 січня 2015 року № 46-0 ОСОБА_2 переміщено постійно з 2 лютого 2015 року тальманом третього терміналу з оплатою за штатним розписом з режимом - багатозмінним, цілодобовим на підставі статті 32 КЗпП України.

4 лютого 2015 року позивач була ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення, відповідно до якого її сповістили про ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 термінал» і її робочого місця та запропонували звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» на посаду (робоче місце) тальмана на умовах угоди про співробітництво від 22 серпня 2014 року або прибиральника службових приміщень у зв'язку з відсутністю у ДП «ІМТП» вакантних робочих місць та посад, які відповідали б професії та кваліфікації позивача, а також роз'яснили можливість звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 36 та статті 38 КЗпП України.

ОСОБА_2 відмовилась від прийняття пропозиції щодо її переведення до ТОВ «Трансгрейтермінал» та заперечувала те, що відсутні інші вакантні робочі місця у ДП «ІМТП», крім прибиральника службових приміщень і факт того, що позивач не надала згоди на переведення на зазначену посаду.

Наказом від 25 квітня 2015 року № 228/0-6 позивача звільнено з посади тальмана третього терміналу в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України) з 25 квітня 2015 року.

Судами також встановлено, що позивач була членом Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП» на час звільнення.

Відповідач видав наказ про звільнення ОСОБА_2 на підставі пункту першого 1 частини першої статті 40 КЗпП України без попередньої згоди первинної профспілкової організації складських працівників Незалежної профспілки, членом якої вона є.

Відповідно до протоколу засідання президії Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП» від 13 січня 2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з порушенням трудових прав останньої та норм КЗпП України, зокрема ОСОБА_2 звільнено у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, що є неприпустимим. Також роботодавцем порушено порядок звільнення працівників, передбачений КЗпП України, та вимоги статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а саме: не провів консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Між сторонами виникли правовідносини щодо переміщення працівника, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Норма статті 32 КЗпП України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускаються тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках передбачених законом.

У частині другій статті 32 КЗпП України зазначається, що не вважається переведення на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

З урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протиправне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

У відповідному розділі Національного класифікатора України «Класифікатор професій» ДК003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327 міститься посада «тальман».

Наказом директора порту від 23 грудня 2013 року затверджено посадову інструкцію тальмана терміналу, тобто в порту діє єдина посадова інструкція посади «тальман», незалежно від структурного підрозділу, на якому працівник виконує посадові обов'язки тальмана.

В штатних розписах четвертого терміналу та третього терміналу зазначено посаду тальман.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що позивача було саме переміщено, а не переведено на роботу тальмана третього терміналу, оскільки залишилися незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади), та відбулась лише зміна робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи), а тому відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про те, що відповідач при переміщенні не вийшов за межі умов трудового договору. Переміщення позивача на таку ж посаду в інший структурний підрозділ цього підприємства відповідає вимогам закону.

Згідно із частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказу від 26 січня 2015 року, «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана, яку ОСОБА_2 займала, та наказу від 26 січня 2015 року про переміщення з 2 лютого 2015 року ОСОБА_2 на посаду тальмана третього терміналу, дійшов правильного висновку, що спірні накази прийняті відповідно до вимог закону, оскільки підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Вказаний висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 1 листопада 2017 року № 6-1429цс17, 6-1471цс17, 6-1568цс17.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу 21 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи, оскільки всупереч вимогам частин першої, сьомої статті 43 КЗпП України звільнення відбулось без попередньої згоди виборного профспілкового органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а протоколами Незалежної профспілки працівників порту від 13 січня 2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення.

Суди залишили поза увагою, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору аргументоване та містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника.

З урахуванням вказаного, суди дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання наказу від 21 квітня 2015 року № 228/0-2 незаконним та скасування його, а також поновлення позивача на посаді.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника, з урахуванням абзацу третього пункту 2 Порядку, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

З роботодавця на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислення якого розпочинається з дня її звільнення.

Судами не встановлено середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача, яка обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні.

Судами першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази.

Доводи касаційної скарги, що переміщення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства не заслуговують на увагу, оскільки спростовані вказаними вище нормами матеріального права, а також встановленими судами обставинами.

Не заслуговують на увагу також викладені у відзиві на касаційну скаргу доводи, що рішення профспілкового органу є необґрунтованим, оскільки в указаному рішенні викладено підстави відмови з відповідним обґрунтуванням щодо порушення відповідачем прав позивача при звільненні, зокрема: порушено трудові права працівників - членів профспілки та самої профспілки, а також норми статей 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За правилом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання наказу ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 незаконним та скасування, визнання наказу ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 незаконним та скасування ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення в указаній частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу в цій частині - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновки судів в частині переведення позивача не спростовують.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми права, судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання наказу від 21 квітня 2015 року № 228/0-2 незаконним та його скасування, а також поновлення позивача на посаді відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення вказаних вимог частково.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання наказу державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 33 незаконним та скасування, визнання наказу державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 46/0 незаконним та скасування залишити без змін.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання наказу державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 21 квітня 2015 року № 228/0-2 незаконним та скасування, поновлення на роботі, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги про визнання наказу державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 21 квітня 2015 року № 228/0-2 незаконним та скасування задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ першого заступника директора державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 21 квітня 2015 року № 228/0-2 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позовні вимоги про поновленняОСОБА_2 на роботі задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді тальмана державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт».

В задоволенні решти вимог в цій частині відмовити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, справу в указаній частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик