Справа № 375/186/17 Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/72/18 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 1 05.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, Рокитнянської селищної ради, треті особи: Реєстраційна служба Рокитнянського РУЮ, приватний нотаріус Рокитнянського нотаріального округу про встановлення факту проживання однією сім'єю, про визнання права власності, про визнання недійсними рішень Рокитнянської селищної ради та визнання недійсною державну реєстрацію права власності, -

встановила:

У лютому 2017 року позивачка звернулася із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 31.03.1998 року по 12.12.2003 року та з 27.12.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про одруження та свідоцтвом про смерть.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 з 12.12.2003 року по 27.12.2013 року продовжували проживати однією сім'єю за тим же місцем проживання, підтримували шлюбні відносини та вели спільне господарство.

20.03.2008 року ОСОБА_6 уклав договір довічного утримання з батьком ОСОБА_7, згідно умов якого останній передав у власність ОСОБА_6 житловий будинок в АДРЕСА_1, а той, у свою чергу, зобов'язався довічно утримувати батька, забезпечувати його продуктами харчування, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти у довічному користуванні батька житловий будинок з можливістю проживання в ньому його дружини - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

До смерті дружини ОСОБА_7 міг сам себе обходити, а після її смерті ОСОБА_6 та позивачка почали постійно та безперервно доглядати за ним спільними зусиллями та за спільні кошти, так як проживали разом однією сім'єю, що тривало до смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності ОСОБА_9 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 набутого згідно договору довічного утримання. Біля вказаного будинку знаходиться земельна ділянка розміром 0,131 га, власником якої рахується ОСОБА_10.

Позивач вважає, що у відповідності до ст.ст.57, 60, 61, 74 СК України та ст.744 ЦК України вона також набула право спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок.

Також ОСОБА_6 та вона набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану біля житлового будинку.

Крім того, ОСОБА_6 та нею під час проживання однією сім'єю за спільні кошти були придбані легковий автомобіль HYUNDAI TUCSON д.н.з. НОМЕР_1 та причіп до легкового автомобіля.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, земельної ділянки, легкового автомобіля та причіпа. Спадкоємцями є вона та син - ОСОБА_2.

Також стало відомо, що донька ОСОБА_7 - ОСОБА_5 отримала у власність в порядку спадкування 1/2 земельної ділянки, розташованої біля даного будинку.

У зв'язку з цим, позивач просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 без шлюбу з 12.12.2003 року по 27.12.2013 року та визнати за нею права власності на житловий будинок, земельну ділянку, легковий автомобіль та причіп у розмірі 3/4, за ОСОБА_2 - у розмірі 1/4, визнати недійсними рішення Рокитнянської селищної ради та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ОСОБА_5, яким вона успадкувала 1/2 земельної ділянки та недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року позов задоволено.

Визнано факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю без шлюбу з 12 грудня 2003 року по 27 грудня 2013 року.

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 з часткою в розмірі 3/4, за ОСОБА_2 з часткою в розмірі 1/4.

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 розміром 0,131 га кадастровий номер НОМЕР_2 з часткою в розмірі 3/4, за ОСОБА_2 з часткою в розмірі 1/4.

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на причіп до легкового автомобіля УВН 810080 д.н.з. НОМЕР_3 з часткою в розмірі 3/4, за ОСОБА_2 з часткою в розмірі 1/4.

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на легковий автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, д.н.з. НОМЕР_1 з часткою в розмірі 3/4, за ОСОБА_2 з часткою в розмірі 1/4.

Визнано частково незаконним рішення Рокитнянської селищної ради Київської області №111 від 03.02.2011 року «Про внесення змін в рішення виконкому Рокитнянської селищної ради №553 від 29.11.96» в частині безоплатної передачі ОСОБА_7 земельної ділянки розміром 0,14 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку.

Визнано незаконним рішення Рокитнянської селищної ради Київської області №322 від 18.08.2011 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_7 в АДРЕСА_1».

Визнано недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_2, прийняте 23.06.2016 року Державним реєстратором Скорик В.О. на підставі рішення Рокитнянської селищної ради Київської області №322 від 18.08.2011 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, вчинене приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Скоробагатько В.Д. 28.12.2016 року, зареєстроване в реєстрі за № 1343, за яким ОСОБА_5 успадкувала 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_2 після ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: Київська область, АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_2, прийняте 28.12.2016 року приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Скоробагатько В.Д. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в Реєстрі за № 1343.

Також судом вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, а також на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою було доведено, що вона з 12.12.2003 року по 27.12.2013 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_6, з яким у подальшому - 27.12.2013 року повторно уклала шлюб.

Колегія суддів із вказаними висновками не погоджується, оскільки вони не є обґрунтованими і не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 31.03.1998 року по 12.12.2003 року та з 27.12.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про одруження та свідоцтвом про смерть.

Суд першої інстанції у своєму рішення зазначає, що позивачкою доведено, що вона з 12.12.2003 року по 27.12.2013 року проживала однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_6, посилаючись лише на показання свідків. Відповідно до даних показань свідків позивачка з ОСОБА_6 разом відвідували різні заходи, а також відвідували та доглядали його батька.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки ці обставини не є підставою для того, щоб вважати, що вони були пов`язані спільним господарством, мали взаємні права та обов`язки і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім'ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім'ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчить положення ст. 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Допитані в суді першої інстанції свідки не навели об'єктивних даних щодо спільного проживання позивачки з ОСОБА_6 у зазначений період, не конкретизували як вони проживали, який був розподіл прав та обов'язків між ними, чи мали вони спільний бюджет та спільні видатки.

Також судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2008 року ОСОБА_6 уклав договір довічного утримання з батьком ОСОБА_7, згідно умов якого останній передав у власність ОСОБА_6 житловий будинок в АДРЕСА_1, а той, в свою чергу, зобов'язався довічно утримувати батька, забезпечувати його продуктами харчування, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти у довічному користуванні батька житловий будинок з можливістю проживання в ньому його дружини - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із ст. 745 ЦПК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу, а вказана стаття визначає моментом набуття права власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту такого посвідчення, а ч. 4 передбачено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У своєму рішенні суд першої інстанції зазначає, що всі витрати та догляд за вказаним договором здійснювалися за рахунок спільних коштів та зусиль ОСОБА_6 та позивачки, тобто ОСОБА_6 та позивачка ОСОБА_4 набули право спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку. Колегія суддів не погоджується з даними висновками, оскільки, як уже було зазначено, право на відчужуване майно набувається з моменту нотаріального посвідчення договору довічного утримання, а не набувається за певний період.

Договір довічного утримання не передбачає передачу ОСОБА_6 земельної ділянки, а тому після смерті ОСОБА_7 його донька ОСОБА_5 на законних підставах отримала у власність у порядку спадкування 1/2 земельної ділянки. Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а саме 1/2 частки майна, що належало ОСОБА_6

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи, а отже рішення підлягає скасуванню.

Ураховуючи наведене та положення ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

Мельник Я.С.