Провадження № 22-ц/780/200/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов
Категорія 26 15.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Гуля В.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило зобов'язати ОСОБА_1 повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у розмірі 14 224 грн. 26 коп.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Банк національний кредит» зазначало, що 19 червня 2012 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №111206-ДР-05 з наступними змінами та доповненнями, за умовами якого банк відкрив депозитний рахунок, а відповідач вніс на нього грошову суму у розмірі 30 000 грн. на строк до 05 березня 2016 року з процентною ставкою 22 % річних. Згідно з пунктом 3.7 договору банківського вкладу у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника в період до кінцевої дати дії депозитного договору проценти нараховуються та сплачуються із розрахунку 2% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк національний кредит» із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу. Цього ж дня між банком та відповідачем укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу від 19 червня 2012 року, згідно з яким пункт 3.7 договору викладено у новій редакції, а саме, банк прийняв на себе зобов'язання у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування їх перерахунку за зниженою процентною ставкою.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 червня 2015 року №114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фону гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит». Згідно з постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит».

У результаті проведення перевірки уповноваженою особою Фону гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» вищевказаного договору про внесення змін від 15 травня 2015 року виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, передбачених п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необгрунтовану виплату ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 14 224 грн. 26 коп. Ураховучи викладене, позивач просив зобов'язати відповідача повернути вказані грошові кошти.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року позов ПАТ «Банк національний кредит» задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у розмірі 14 224 грн. 26 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Банк національний кредит», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування наслідків нікчемності договору від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу №111206-ДР-05 від 19 червня 2012 року, оскільки він не визнаний судом нікчемним та банк не відмовлявся від майнових вимог, а лише змінив процентну ставку. Вказує, що суд в описовій частині рішення помилково встановив, що відповідач не сплатив заборгованість у розмірі 64 147 грн. 77 коп., оскільки вказана сума нічим не підтверджена. Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що наданий позивачем розрахунок боргу у сумі 14 224 грн. 26 коп. є необґрунтованим та невірним. Також вказує, що позивачем сплачено судовий збір у меншому розмірі ніж визначено законом.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Банк національний кредит» зазначає, що договір від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу №111206-ДР-05 від 19 червня 2012 року є нікчемним в силу закону. Вказує, що у описовій та резолютивній частині рішення суду сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача визначена вірно, а в мотивувальній частині рішення суду міститься арифметична помилка, що не є підставою для скасування рішення суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Задовольняючи позов ПАТ «Банк національний кредит», суд першої інстанції виходив із того, що урезультаті проведення перевірки уповноваженою особою Фону гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» договору від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу №111206-ДР-05 від 19 червня 2012 рокувиявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, передбачених п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необгрунтовану виплату ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 14 224 грн. 26 коп., які останній добровільно повернути відмовляється.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 червня 2012 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №111206-ДР-05 «Стандартний», з наступними змінами та доповненнями, за умовами якого банк відкрив депозитний рахунок, а відповідач вніс на цей рахунок грошові кошти у розмірі 30 000 грн. на строк з 19 червня 2012 року по 05 березня 2016 року зі сплатою банком вкладнику 22 % річних.

Згідно з пунктами 3.7, 3.8 договору у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику.

15 травня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» від 19 червня 2012 року, згідно з умовами якого сторони погодили та виклали пункт 3.7 у редакції: «У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22% річних».

15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк національний кредит» із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу від 19 червня 2012 року та просив виплатити суму депозиту та нараховані проценти.

Постановою Правління Національного банку України №358 від 05 червня 2015 року «Про віднесення ПАТ «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №114 від 05 червня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит».

Згідно з постановою Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року №563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит».

27 листопада 2015 року ПАТ «Банк національний кредит» направив ОСОБА_1 лист про те, що у відповідності до вимог ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою було здійснено перевірку договору про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» від 19 червня 2012 року, укладеного 15 травня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1, та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 14 224 грн. 26 коп.

Відповідачу запропоновано повернути банку вказані грошові кошти, однак він кошти не повернув.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Разом з тим, чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 1 ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог

Відповідно до ч.4 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених ст.216 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року (справа №6-881цс17) та від 09 серпня 2017 року (справа №6-1121цс17).

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, покликані встановити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Установивши, що зі збільшенням процентної ставки збільшилась сума, яку банк сплатив відповідачу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов обґрунтованого висновку про те, що банк відмовився від власних майнових вимог, отже, договір від 15 вересня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» від 19 червня 2012 року укладений з порушенням вимог зазначеної норм закону та є нікчемним, а відтак з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 14 224 грн. 26 грн., яку банк виплатив згідно з цим договором про внесення змін.

Тому доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування наслідків нікчемності договору від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» від 19 червня 2012 року, оскільки він не визнаний судом нікчемним та банк не відмовлявся від майнових вимог, а лише змінив процентну ставку, є необгрунтованими з наведених вище підстав.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що наданий банком розрахунок боргу у сумі 14 224 грн. 26 коп. є необґрунтованим та невірним, не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів у сумі 14 224 грн. 26 коп. за договором про внесення змін № 1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу від 19 червня 2012 року, ПАТ «Банк національний кредит» надало суду розрахунок заборгованості, який складений банком з урахуванням розрахунку процентів без застосування пониженої процентної ставки, що включає в себе: суму депозиту, процентну ставку, період нарахування процентів, кількість днів, суму фактично сплачених процентів, утриманий податок, та з урахуванням розрахунку процентів із застосуванням пониженої процентної ставки, що включає в себе: процентну ставку при достроковому розірванні договору, суму процентів та утриманий податок (а.с.165-166). Згідно вказаного розрахунку з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 14 224 грн. 26 грн., яку банк виплатив згідно вищевказаного договору про внесення змін від 15 травня 2015 року.

Вказаний розрахунок ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами, а його твердження про те, що зазначений розмір обрахований позивачем у сторону збільшення, є припущенням відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в описовій частині рішення суд помилково встановив, що відповідач не сплатив заборгованість у розмірі 64 147 грн. 77 коп., то колегія суддів вважає, що допущена судом у мотивувальній частині рішення вказана арифметична помилка не є підставою для скасування або зміни рішення, оскільки вона не призвела до неправильного вирішення справи та не впливає на можливість реалізації судового рішення чи його правосудність.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі, який встановлений для позовних вимог немайнового характеру, то вони є безпідставними, виходячи з такого.

Зі змісту позову ПАТ «Банк національний кредит» вбачається, що банк просить зобов'язати відповідача повернути грошові кошти у розмірі 14 224 грн. 26 коп. Тобто, позовні вимоги є майнового характеру.

При пред'явленні даного позову до суду ПАТ «Банк національний кредит» сплатило судовий у розмірі 1 378 грн.

Відповідно до ч.1 ст.4. Закону України «Про судовий збір» (в редакції статті на момент подачі позову) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено, що у 2016 році мінімальна заробітна плат а у місячному розмірі на 1 січня 2016 року становила 1 378 грн.

Згідно із п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції статті на момент подачі позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, судовий збір становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Ціна позову у даній справі становить 14 224 грн. 26 коп., тому з урахуванням вказаних вище вимог закону, належний до сплати розмір судового збору становив 1 розмір мінімальної заробітної плати, тобто, 1 378 грн.

Отже, при подачі позову ПАТ «Банк національний кредит» сплатило судовий у визначеному законом розмірі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді