Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/18100/16-ц

провадження № 61-27803 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2017 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Нікушина В. П., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 березня 1993 року його син - ОСОБА_8 - перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, дочкою якої є відповідачка. ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його син - ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на побудований ним садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла дружина його сина - ОСОБА_9, яка до закінчення встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті його сина розпорядилась майном останнього, уклавши 11 квітня 2016 року договір дарування, за умовами якого подарувала своїй дочці - ОСОБА_6 - вищевказаний садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Вважав, що оскільки він є спадкоємцем першої черги після смерті сина - ОСОБА_8, тому має право на частку останнього у спільному сумісному майні подружжя, а померла дружина його сина - ОСОБА_9 - розпорядилась спадковим майном на свій розсуд, відчуживши його на користь відповідачки, чим порушила його права.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4просив суд визнати договір дарування, укладений 11 квітня 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, предметом якого є садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2017 року у складі судді Бар'яка А. С. у задоволенні позову ОСОБА_4. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний садовий будинок належав одноособово дружині сина позивача - ОСОБА_9 - на підставі відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке у встановленому законом порядку не скасовано. Правомірність набуття дружиною сина позивача, яка також є матір'ю відповідачки - ОСОБА_9 - права власності на відповідний садовий будинок не оскаржувалося. Позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний садовий будинок побудовано саме його сином не надано. Посилання позивача на те, що прибудови до спірного садового будинку побудовані за особисті кошти сина позивача, чи спільні кошти подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ґрунтуються на припущеннях, а, крім того, такі об'єкти нерухомого майна є приналежністю до основної речі, відповідного садового будинку, тобто є його складовою. Також позивач не надав доказів прийняття спадщини після смерті сина - ОСОБА_8, що виключає наявність факту порушення права щодо спірного майна.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір дарування, укладений 11 квітня 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, предметом якого є садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в організації об'єднанні садівників і товариств «Барський масив» садового товариства «Авіатор», будинок НОМЕР_1 на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої 27 вересня 2013 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, встановлено початок будівництва спірного будинку у 2003 році та його кінець у 2007 році. Отже, спірне нерухоме майно є новоствореним, право власності на яке дружина сина позивача - ОСОБА_9 - набуло 06 січня 2015 року, тобто за час зареєстрованого шлюбу з сином позивача - ОСОБА_8 Позивач у встановленому законом порядку подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті сина - ОСОБА_8, тому він вважається таким, що прийняв спадщину. Таким чином, оскільки спірний правочин суперечить положенням закону та від нього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем права на спадщину після смерті сина, тому договір дарування, укладений 11 квітня 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, є недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що до 05 серпня 1992 року законодавством не передбачалась процедура введення господарських будівель та споруд приватних житлових будинків до експлуатації при оформленні права власності, тому чинні правила введення до експлуатації нерухомого майна не поширюються на спірний садовий будинок, побудований до 05 серпня 1992 року. Таким чином, прибудови та господарські споруди, які відносяться до спірного садового будинку, побудованого у 1980 році, хоча і були зведені за час зареєстрованого шлюбу між сином позивача - ОСОБА_8, таматір'ю відповідачки - ОСОБА_9 - проте відсутні належні та допустимі докази того, що це майно зведено унаслідок спільної праці та в інтересах їх сім'ї. Отже, мати відповідачки - ОСОБА_9 - була одноособовим власником спірного садового будинку, що підтверджується відповідними документами,

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно з копією заповіту від 01 червня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_10 належний йому дачний будинок, що розташований в садівничому товаристві «Авіатор» (далі - СТ «Авіатор») по Барському шосе заповів онуці - ОСОБА_9 (а.с. 57).

Членська книжка содового товариства участок НОМЕР_2 від 20 січня 1981 року, підтверджує членство ОСОБА_10 у вказаному СТ «Авіатор» (а.с. 62).

З 26 березня 1993 року син ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, дочкою якої є ОСОБА_6

16 лютого 2010 року розпорядженням Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області № 196 ОСОБА_9 було передано у власність земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0400 га за межами населеного пункту в об'єднанні садівників і товариств «Барський масив» (далі - ОСТ «Барський масив»), садово-городньому товаристві «Авіатор», на території Агрономічної сільської ради Вінницької області (а.с. 60).

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 січня 2012 року ОСОБА_9 є власником земельної ділянки площею 0,0400 га, яка розташована за межами населеного пункту в ОСТ «Барський масив» у СТ «Авіатор» на території Агрономічної сільської ради Вінницької області.

Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 січня 2015 року ОСОБА_9 є власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами НОМЕР_1 в ОСТ «Барський масив» у СТ «Авіатор» на території Агрономічної сільської ради Вінницької області, загальною площею 112,8 кв. м, житловою площею 50,2 кв. м (а. с. 52). Технічним паспортом на садибний (дачний) будинок в ОСТ «Барський масив», ділянка 16 у СТ «Авіатор» на території Агрономічної сільської рада Вінницької обласні, виготовлений 24 червня 2013 року, замовником якого є ОСОБА_9, підтверджено, що побудовано цей будинок у 1980 році (а.с. 53-56).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року син ОСОБА_4 - ОСОБА_8 помер.

11 квітня 2016 року на підставі договору дарування, ОСОБА_9 подарувала своїй дочці - ОСОБА_6 - вищевказаний садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами (а.с. 46-47).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9

Відповідно до пункту 1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, тут і надалі чинного на час виникнення спірних правовідносин, установити, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності Законом України про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Згідно з пунктами 1.4. та 1.5. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно реєстрація прав власності на нерухоме майно (далі - реєстрація прав) - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів, коштом особи, що звернулася до БТІ.

Обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном.

Реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти (пункт 1.6. вказаного Тимчасового положення).

До правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, віднесено свідоцтва про право на спадщину, видані державними нотаріусами.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, тут і надалі у редакції, чинній на момент забудови спірного садового будинку, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

У підпункті 2 пункту 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачено, що будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Примітка. Різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та ін.) не можна реєструвати окремо від жилого будинку.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення».

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що до 05 серпня 1992 року законодавством не передбачалась процедура введення господарських будівель та споруд приватних житлових будинків до експлуатації при оформленні права власності, тому чинні правила введення до експлуатації нерухомого майна не поширюються на спірний садовий будинок, збудований до 05 серпня 1992 року, а саме у 1980 році.

Апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не врахував, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний садовий будинок побудовано саме його сином не надано, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), оскільки у тому числі згідно з відомостями технічного паспорту садовий будинок побудовано у 1980 році, а син позивача зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 лише у 1993 році. Крім того, відповідно до статей 186, 187 ЦК України такі об'єкти нерухомого майна є приналежністю до відповідного садового будинку та є його складовою.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що зазначений вище садовий будинок належав дружині сина позивача, яка також є матір'ю відповідачки - ОСОБА_9 - на підставі відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що у встановленому законом порядку не скасовано.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що правомірність набуття ОСОБА_9 права власності на спірний садовий будинок позивачем не оскаржувалося, тобто згідно з частиною другою статті 328 ЦК України таке право вважається набутим нею правомірно. Крім того, відсутність доказів прийняття позивачем спадщини після смерті сина - ОСОБА_8 - виключає наявність факту порушення права останнього щодо спірного спадкового майна.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6задовольнити.

Рішення апеляційного Вінницької області від 26 травня 2017 рокускасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2017 рокузалишити у силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк