Справа №521/4510/18
Провадження №2/521/2591/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Коблової О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Барвенко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину частково недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договору купівлі-продажу від 28 березня 2013р., а також договору дарування від 26 червня 2013р. щодо 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначені вимоги позивач обґрунтував тим, що в 2007 р. квартира АДРЕСА_2 була придбана в іпотеку за кредитні кошти у ТОВ «УкрПромбанк». В 2013 році була можливість погасити кредит за знижкою. Сімя ОСОБА_2 вирішила продати квартиру частково, але банк вимагав продажу квартири в цілому. У звязку з чим ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири в цілому, але домовились, що після оформлення належним чином документів у передбачений термін, ОСОБА_3 здійснить відчуження 1/3 частини квартири АДРЕСА_3. Також позивач просив визнати зазначену частку квартири спільною сумісною власністю колишнього подружжя та розділити в рівних частках між ним та відповідачкою ОСОБА_2, визнавши право власності по 1/6 частині за кожним. Крім того, позивач просив визнати автомобіль ОСОБА_4, д/н НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, встановивши ідеальні частки кожного з подружжя у спільному майні по ? частині та залишивши його у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Також позивач просив розподілити між ним та відповідачкою ОСОБА_2 певне спільне сумісне майно, що було набуто в період знаходження в шлюбі. Оскільки відповідачка ОСОБА_2 не бажала вирішувати спір мирним шляхом, тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Проти їх задоволення заперечувала. Свої заперечення вона обґрунтувала пропуском строків давності та тим, що зазначеного майна вони ніколи не купували, а в квартирі, де вона проживає таких речей нема.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечувала проти визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу та дарування в частині 1/3 частки квартири АДРЕСА_4. Вона підтвердила, що в свій час мала намір купити лише 2/3 частини квартири АДРЕСА_2. Оскільки строк на виділ зазначеної частки квартири був обмежений, то вона домовилась з позивачем, що купує у нього квартиру в цілому, а після оформлення належним чином документів, 1/3 частину квартири відчужує ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Про таке було зазначено в попередньому договорі, який був підписаний між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Разом із тим, за весь час ОСОБА_3 спірною 1/3 часткою квартири № 3 по пров. Високому в м. Одесі не володіла, не користувалась, а користування й володіння нею здійснював ОСОБА_1 Щодо укладення договору дарування спірної 1/3 частки квартири з ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначила, що вважала за головне, що договір направлений саме на відчуження майна, проте не придавала значення який саме договір укладається, оскільки розуміла, що зазначена частка квартири перебувала у власності подружжя і формально у власність подружжя повертається.

Суд, оглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 24.04.2007 р. позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 була набута квартира № 3, загальною площею 72, 9 кв.м., за адресою: м. Одеса, провулок Високий 20. Вищевказана квартира була набута за кредитні кошти і з моменту придбання була передана в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк».

27.03.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали з ОСОБА_3 попередній договір відповідно до умов якого ОСОБА_3 купує житлову частину квартири АДРЕСА_5 площею 22,9 кв.м. з підсобними приміщеннями площею 25,1 кв.м., а підсобні приміщення площею 24,9 кв.м., зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6., 5.5, ОСОБА_3 зобовязується переоформити на ОСОБА_1 шляхом відчуження не пізніше 27.06.2013 року.

Відповідно до п. 8 Попереднього договору після укладення та посвідчення основного договору ОСОБА_1 мав право знаходитися весь час у вищезазначених нежитлових приміщеннях, які є його офісом.

Згідно п. 7 Попереднього договору передбачено, що ОСОБА_3 купує житлову частину квартири площею 22,9 кв.м. з підсобними приміщеннями площею 25,1 кв.м., а підсобні приміщення площею 24,9 кв.м., зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6., 5.5 фактично вже є офісом ОСОБА_1 і мають бути переоформлені на нього шляхом укладення договору відчуження. Вищезазначене вбачається з Попереднього договору від 27.03.2013р.

28 березня 2013 року укладений і зареєстрований договір купівлі-продажу відповідно до якого ОСОБА_1 продає, а ОСОБА_3 купує квартиру АДРЕСА_6.

26 червня 2013 р. було укладено договір дарування, яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/3 квартири АДРЕСА_2, площею 24,9 кв.м., що складається з приміщень, зазначених в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6., 5.5.

Надаючи правову оцінку діям сторін при укладенні договору купівлі-продажу, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 28 березня 2013р. всієї квартири АДРЕСА_3 був укладений сторонами тому, що існувала можливість погасити кредит за квартиру на акційних умовах зі значною знижкою, які діяли обмежений час, але банк заперечував проти продажу лише частини квартири. Крім того, ОСОБА_1 мав свідомий намір не відчужувати 1/3 частину вищезазначеної квартири, а ОСОБА_3 мала свідомий намір її не приймати, оскільки після укладення договору ОСОБА_1 продовжував знаходитись в зазначеній частині квартири, а ОСОБА_3 туди ніколи не вїжджала, що сторони підтвердили в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність основних ознак фіктивного правочину та обґрунтованість вимог позивача щодо визнання договору купівлі-продажу 1/3 частини квартири № 3 по пров. Високому в м. Одесі фіктивним. З вищевикладених підстав суд вважає за можливе визнати також недійсним договір дарування від 26 червня 2013р. 1/3 частини квартири № 3 по пров. Високому в м. Одесі, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки він укладався також без наміру передачі спірного майна саме відповідачці ОСОБА_2, в зазначеній квартирі остання ніколи не проживала, там завжди знаходився ОСОБА_1 та всі витрати з її утримання здійснювалися подружжям.

Доводи сторони відповідача ОСОБА_2 щодо пропущення строків позовної давності суд не приймає до уваги з наступних підстав. Позовною давністю відповідно до ст. 256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

В ході судового розгляду судом вставлено, що весь час з моменту укладення договору дарування від 26 червня 2013 р. позивач користувався спірною часткою квартири по пров. Високому 20 в м. Одесі і продовжує нею користуватися на момент вирішення судом спору. Він здійснював володіння спірним майном, а необхідність захисту своїх майнових прав та інтересів виникла у нього в звязку з виникненням спору щодо розподілу подружнього майна. В звязку із цим суд вважає, що позовні вимоги про визнання спірних правочинів недійсними є похідними від вимог про розподіл подружнього майна, і оскільки позов про розподіл майна подружжя поданий в межах строків позовної давності, права та інтереси позивача підлягають захисту в судовому порядку.

Щодо вимог про розподіл майна подружжя, то в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились у шлюбі з 10 липня 1999 року по 11 квітня 2015 року. Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015р. їх шлюб було розірвано.

За час знаходження у шлюбі набуто майно: автомобіль марки ОСОБА_4, д/н НОМЕР_1 придбаний у 2007 році; холодильник з баром Самсунг, мікрохвильова піч Самсунг, пральна машина «LG», кухня італійська, плита газова дзеркальна, плита тефлонова газова, витяжка кухонна, куток кухонний з столом, телевізор плазмовий «Самсунг», телевізор жидкокристалічний «Самсунг», холодильник «Самсунг «Ноуфрост». Крім того, позивачем безпосередньо та за спільні кошти були здійснені ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_7, (в якій проживали ОСОБА_2) а саме: замінено вікно у двір, вартістю 8 000 гривень, двері броньовані «Томет», вартістю 40 000 гривень, двері міжкімнатні покриті корабельним лаком вартістю 90 000 гривень. Здійснення ремонтних робіт та придбання спірного майна під час шлюбу подружжям підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Також вище встановлено, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 набута подружжям в період шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2670цс16 за змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно із частиною п'ятою цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Правового висновку Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Аналізуючі наведені права, вбачається, що усе майно, яке подружжя отримало у будь який спосіб під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу було придбано певне майно, то суд визнає його спільним сумісним, а саме: 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, автомобіль марки ОСОБА_4, д/н НОМЕР_1, холодильник з баром Самсунг, мікрохвильова піч Самсунг, пральна машина «LG», кухня італійська, плита газова дзеркальна, плита тефлонова газова, витяжка кухонна, куток кухонний з столом, телевізор плазмовий «Самсунг», телевізор жидкокристалічний «Самсунг», холодильник «Самсунг «Ноуфрост».

Згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-2565цс16 вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки автомобіль марки ОСОБА_4, д/н НОМЕР_1, є неподільною річчю та не може бути реально поділений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до їх часток, то суд визнає ідеальні частки по ? частині, залишаючи майно у спільній частковій власності.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину частково недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу від 28 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в частині купівлі-продажу 1/3 частки квартири № 3 за адресою: м. Одеса, провул. Високий 20, яку складали нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5 площею 24,9 кв.м., частково недійсним в силу його фіктивності.

Визнати недійсним договір дарування від 26 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо дарування 1/3 частини квартири № 3 за адресою: м. Одеса, провул. Високий 20, яку складали нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5 площею 24,9 кв.м.,в силу його фіктивності.

Визнати 1/3 частину квартири № 3 за адресою: м. Одеса, провул. Високий 20 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та розподілити в рівних частках по 1/6 частці.

Визнати право власності на 1/6 частину квартири № 3 за адресою: м. Одеса, провул. Високий 20 за ОСОБА_1, ІНН НОМЕР_2, як частку у спільному сумісному майні подружжя.

Визнати право власності на 1/6 частину квартири № 3 за адресою: м. Одеса, провул. Високий 20 за ОСОБА_2, як частку у спільному сумісному майні подружжя.

Визнати автомобіль марки ОСОБА_4, д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, встановивши ідеальні частки кожного з подружжя у спільному майні по ? частині та залишивши його у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Розділити інше спільне сумісне майно колишнього подружжя наступним чином:

Виділити ОСОБА_2: телевізор плазмовий «Самсунг», вартістю 5000 гривень; кухню італійську, вартістю 50000 гривень; плиту тефлонову газову, вартістю 3500 гривень; витяжку кухонну, вартістю 1000 гривень; двері броньовані «Томет», вартістю 20000 гривень; двері міжкімнатні покриті корабельним лаком, вартістю 20000 гривень.

Виділити ОСОБА_1: холодильник з баром Самсунг, вартістю 20000 гривень; телевізор рідкокристалічний «Самсунг», вартістю 5000 гривень; мікрохвильову піч Самсунг, вартістю 5000 гривень; пральну машину «LG» вартістю 5000 гривень; плиту газову дзеркальну, вартістю 3000 гривень; куток кухонний з столом, вартістю 3000 гривень; холодильник «Самсунг «Ноуфрост», вартістю 5000 гривень.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30- денний строк з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя О.Д. Коблова