441/990/17 2/441/68/2018
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е )

05.02.2018 року Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Українець П.Ф.

з участю секретаря Боднар Ю.М.

розглянувши відкрито у залі судових засідань у м. Городок Львівської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 26.07.2017р. звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 535 723 грн. 64 коп., заборгованості за договором позики, з яких: 520 698 грн. - заборгованість за договором позики, 11 516 грн. 28 коп. - встановлений індекс інфляції, 3 509 грн. 36 коп - 3 % річних, просив також стягнути 5 357 грн. 24 коп. судових витрат. Вимоги мотивував тим, що 31.03.2016р. позичив відповідачу 524 360 грн., що еквівалентно 20 тис. доларів США, які той зобов'язувався повернути до 31.03.2017р. Між тим, відповідач позики добровільно не повертає, тому він звернувся з позовом в суд. Просив про задоволення позову.

Позивач в судове засідання не з'явився, 05.02.2018р. представник позивача ОСОБА_3 подала клопотання, в якому висловилась на підтримку позову, просила про розгляд справи у її відсутність (а.с.85-86).

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, повідомлявся належно (а.с. 59, 82-84).

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Суд з огляду на положення ст. 280 ЦПК України приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року нагадав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються; межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи.

Так, за положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із договором позики № 31032016 від 31.03.2016р. та розпискою від 31.03.2016р. (а.с.7-9, 10), ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 524 360 грн., що еквівалентно 20 тис. доларів США, які зобов'язувався повернути до 31.03.2017р.

За приписами статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Оскільки у договорі позики № 31032016 від 31.03.2016р. і розписці ОСОБА_4 від 31.03.2016р. зазначено, що відповідач отримав кошти в борг від позивача і, з врахуванням того, що такі знаходяться у позивача ОСОБА_1, суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як убачається із змісту вищеозначеного договору позики і розписки, відповідач ОСОБА_2 отримав у позивача ОСОБА_1 524 360 грн., що еквівалентно 20 тис. доларів США та зобов'язується повернути такі позивачу до 31.03.2017р.

Між тим, відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, позичені кошти ОСОБА_1 не повернув.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із розрахунку позивача від 21.06.2017р. (а.с.5) убачається, що розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 31.03.2016р. складає 535 723 грн. 64 коп., з яких: 520 698 грн. - заборгованість за договором позики, 11 516 грн. 28 коп. - заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 509 грн. 36 коп - 3 % річних.

Вищеозначений розрахунок відповідачем не оспорений, а тому покладається в основу рішення.

Оскільки відповідач ОСОБА_2, отримавши позику, взятих на себе зобов'язань за договором не виконав, позичені кошти ОСОБА_1 до 31.03.2017р. не повернув, є підстави до стягнення боргу у судовому порядку.

Витрати, понесені позивачем у зв'язку із зверненням до суду з позовом складають 5 357 грн. 24 коп. (а.с.1) і у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 128, 133, 141, 258, 259, 263-265, 280-283, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого на АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_3 виданий Городоцьким РВ ГУ МВС України у Львівській обл. 27.05.2009р.) в користь ОСОБА_1 (зареєстрованого на АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2, паспорт серія НОМЕР_4 виданий Подільським РУГУ МВС України в м. Києві 28.09.1999р.) 520 698 грн. боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції - 11 516 грн. 28 коп. і трьох відсотків річних - 3 509 грн. 36 коп. та 5 357 грн. 24 коп. судових витрат, а всього - 541 080 грн. 88 коп.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили у порядку передбаченому ст. 289 ЦПК України.

Суддя: Українець П.Ф.