Справа №2-713/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі

головуючого - судді Кізюн Л.І.,

при секретарі: Швидченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач в листопаді 2015 року звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 445А-60 від 29.02.2008 року, укладений між ОСОБА_1 з одного боку та з іншого боку Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», в особі Харківської філії, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», та застосувати наслідки недійсності правочину.

Свої вимоги мотивував тим, що 29 лютого 2008 року між ОСОБА_1, з одного боку, та з іншого боку Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», в особі Харківської філії, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», було укладено кредитний договір № 445А-60, за умовами якого Банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 29 823,00 доларів США, на строк з 29 оютого 2008 року по 28 лютого 2015 року, зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12,5% річних.

Кредитні кошти надавались Банком у безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів з відкритого позичальнику Банком для надання кредиту поточного рахунку № НОМЕР_2, на поточний рахунок продавця № НОМЕР_1 в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Зазначає, що умови договору про надання кредиту є дискримінаційними та несправедливими. Банк не мав на меті реального настання правових наслідків, тобто надання кредиту позивачеві. Крім того, вважає, що його банк ввів в оману, збільшивши величину реальної процентної ставки за кредитним договором, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, а також, що вчинений сторонами правочин містить несправедливі умови, а як наслідок, істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 січня 2016 року, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Харківського регіонального відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання кредитного договору недійсним, направлено до Солом'янського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю (а.с.а.с. 54-56).

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2016 року, ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 15 січня 2016 року, - залишено без змін (а.с. 85-86).

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року, прийнято до розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Харківського регіонального відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання кредитного договору недійсним (а.с. 102).

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року, зазначену позовну заяву залишено без розгляду (а.с.а.с. 147-148).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року, ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для прдовження розгляду (а.с.а.с. 172-173).

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за його відсутності (а.с.а.с. 136-139).

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав письмові заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність поданого позову. Зазначив, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови, а також позивач був ознайомлений з умовами кредитування, підписавши кредитний договір.

В свою чергу, Банк надав порзивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту» від 29.02.2008 року та «Графік погашення кредиту» від 29.02.2008 року, які підписані позивачем, та в яких міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Крім того, надав до суду документи, які стосуються оспорюваного кредитного договору (а.с.а.с. 200-202, 203-205).

Вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 29 лютого 2008 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №445А-60, згідно з яким Банк надав позивачеві грошові кошти у розмірі 29 823,00 дол. США для придбання автомобіля OPEL VECTRA. Термін користування до 28 лютого 2015 року, процентна ставка за користування кредитом 12,5% річних (а.с.а.с. 16-19). Крім того, встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено Договір поруки №445А-60-2 від 29.02.2008 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 (поручитель), а також договір застави рухомого майна №445А-60-1 від 29.02.2008 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1.

Кредитний договір - це цивільно-правовий документ, який визначає взаємні юридичні права і обов'язки та економічну відповідальність банку і Позичальника з приводу проведення кредитної операції. Кредитні договори укладаються в письмовій формі і не можуть змінюватися в односторонньому порядку без згоди сторін. Зміни до договору вносяться за погодженням обох сторін. Кредитний договір має бути підписаний уповноваженими особами сторін, які його укладають. Предметом кредитного договору виступають грошові кошти.

Також встановлено та сторони досягли всіх істотних умов, підписуючи договір, про що свідчать підписи сторін.

Разом з тим, позивач вважає, що кредитний договір №445А-60 від 29 лютого 2008 року має бути визнаний недійсним.

Суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена можливість сторони в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п. 8.3 кредитного договору №445А-60 від 29 лютого 2008 року, позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що до укладення цього договору позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно - правовими актами Національного банку України.

Відповідно до п. 8.4 Договору, позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що до укладення цього договору позичальник був ознайомлений з діючими тарифами Банку.

Як вбачається з матеріалів справи 25 лютого 2008 року ОСОБА_1 просив надати споживчий кредит у розмірі 29 823 дол. США терміном на 84 місяців під ставку 12,5% річних, зі сплатою одноразової комісії у розмірі 2,5% від суми кредиту на придбання автом Opel Vectra. Позивач зазначив, що з умовами надання та повернення кредиту ознайомлений.

29 лютого 2008 року ОСОБА_1 через касу банку отримав готівку у розмірі 29 220,00 дол. США, що підтверджується Заявою на видачу готівки №1/БО від 29 лютого 2008 року та Платіжним дорученням №1 від 29 лютого 2008 року (а.с.а.с. 203, 204, 205).

Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору, суд вважає встановленим, що позивача, як споживача, було ознайомлено з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, про що свідчить його особистий підпис в договорі про надання споживчого кредиту.

Крім того, аналізуючи діюче законодавство вбачається, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови договору про надання споживчого кредиту та погодився з ними, підписавши договір.

, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання споживчого кредиту, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору.

Крім того, суд вважає, при умові того, що у договорі відсутня певна міра відповідальності сторін, але така відповідальність міститься в законі, при настанні певних обставин застосовуються саме положення закону, а тому посилання позивача, що спірний договір містить несправедливі умови по відношенню до позивача, суд вважає необґрунтованим.

Таким чином, підписавши Кредитний договір, позивач погодився з усіма його умовами, вважаючи їх розумними та справедливими.

Що стосується доводів позивача в обґрунтування позову на порушення відповідачем вимог п. 2.1 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Як встановлено вище, перед підписання Кредитного договору, позивачу було надано інформацію на виконання вимоги п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» п. 8.3 Договору.

Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, були порушені при укладанні спірного договору.

Доказів в обґрунтування поданого позову як на підставу його задоволення, позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для визнання недійсним кредитного договору №445А-60 від 29 лютого 2008 року.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Що стосується тверджень позивача, що правочин містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків, то суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з цим суду не надано доказів, на підтвердження того, що умови спірного Договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Щодо тверджень позивача про те, що останнього було введено в оману шляхом надання інформації, яка не відповідала дійсності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З матеріалів справи встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення спірного Договору підтверджується матеріалами справи та підписами останнього на оспорюваному договорі.

Доказів в підтвердження того, що на момент укладання спірного Договору відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення позивачем не надано.

Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 216, 230, 236, 509, 526, 527, 530, 626, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.І. Кізюн