Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 359/5597/16-ц

провадження № 61-38258 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко Валерія Олександрівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Київської області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 червня 2011 року він перебував із ОСОБА_5у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2015 року. За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя ними 15 травня 2012 року було придбано та зареєстрований на ім'я ОСОБА_5 автомобіль «Daihatsu Sirion», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Також, 05 лютого 2015 року за його нотаріально посвідченою згодоюОСОБА_5 уклала із ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_9, попередній договір купівлі-продажу квартири, загальною площею 40,81 кв. м, у м. Борисполі Київської області з передоплатою. На підставі цього договору нею було сплачено передоплату у розмірі повної вартості квартири в сумі 346 885 грн.

05 травня 2015 року ОСОБА_5, під час їхнього шлюбу, не отримавши його нотаріальної згоди, відчужила вказаний вище автомобіль який є спільним сумісним майном подружжя, на користь своєї сестри - ОСОБА_6, яка не мала коштів на придбання автомобіля, оскільки як переселенка із зони проведення антитерористичної операції тривалий час проживала з ними, не мала можливості самостійно винаймати житло.

19 травня 2015 року ОСОБА_5, вступивши в попередню домовленість із ОСОБА_6, відмовилась від укладення договору купівлі-продажу квартири без його нотаріальної згоди, а їх спільні кошти подружжя, сплачені за квартиру, були втрачені. 21 травня 2015 року сестра його колишньої дружини - ОСОБА_6, уклала із ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартира, за яку ним та його дружиною було сплачено повну вартість за попереднім договором купівлі-продажу від 05 лютого 2015 року.Вважав, що укладення договору купівлі-продажу від 21 травня 2015 року здійснено з порушенням умов попереднього договору, а також вимог сімейного та цивільного законодавства.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсною угоду за довідкою-рахунком ААЕ № 117916 від 05 травня 2015 року про купівлю-продаж автомобіля марки Daihatsu Sirion, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, посвідчену Бориспільською філією товариства з обмеженою відповідальністю «Абсолют Л.Т.Д.» на ім'я ОСОБА_6, з присвоєнням автомобілю номерного знаку НОМЕР_1; визнати автомобіль марки Daihatsu Sirion, 2008 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_5 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Daihatsu Sirion у розмірі 100 тис. грн; визнати кошти, сплачені при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О., у розмірі 346 885 грн спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 області від 21 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О., недійсним у частині покупця; визнати його покупцем квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 21 травня 2015 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_9, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1/2 частини вартості автомобіля «Daihatsu Sirion», 2008 року випуску, чорного кольору, у сумі 42 100 грн. Визнано кошти, сплачені при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року між покупцем ОСОБА_5 та ОСОБА_9, який діяв від імені продавця ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О., у розмірі 346 885 грн, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 21 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О., недійсним у частині покупця. Визнано ОСОБА_4 покупцем квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 21 травня 2015 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль «Daihatsu Sirion», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який ОСОБА_5 відчужила на ім'я своєї сестри - ОСОБА_6, без згоди іншого з подружжя, а саме позивача. Відтак, вимоги позивача про стягнення 1/2 вартості спірного автомобіля є обґрунтованими.

Крім того, кошти, сплачені за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2015 року, є спільною сумісною власністю подружжя, що ОСОБА_5 не заперечувалось. Попередній договір договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року було укладено за нотаріально посвідченою згодою іншого з подружжя - ОСОБА_4, проте його нотаріально посвідчена згода на відмову від укладення договору купівлі-продажу відсутня (частина третя статті 214 ЦК України). Відтак, вимоги позивача про визнання його покупцем квартири є обґрунтованими.

Постановою апеляційного суду Київської області від 30 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця та визнання ОСОБА_4 покупцем квартири скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що набутий сторонами у шлюбі спірний автомобіль та кошти, сплачені за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2015 року, є спільною сумісною власністю подружжя. Тому висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині є правильним. Разом з тим відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 2015 року в частині покупця недійсним, оскільки зміст укладеного правочину відповідає вимогам ЦК України. Позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу квартири, ним не вносились особисті кошти на виконання договору та не доведено порушення вимог законодавства з боку відповідачів при укладанні договору купівлі-продажу квартири. Відсутність нотаріально посвідченої згоди на відмову від укладення договору купівлі-продажу не свідчить про відсутність відмови від укладення договору.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив постанову апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5, відмовляючись від укладення попереднього договору, чітко усвідомлювала, що втратить грошові кошти, сплачені за квартиру, чим завдасть значної матеріальної шкоди їхній сім'ї, оскільки вони сплатили повну вартість квартири. Відповідно до частин другої, третьої статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконаний. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Відповідно до частини першої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частиною четвертою статті 209 ЦК України передбачено, що на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Таким чином, при укладанні попереднього договору квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_9, сторони скористалися своїм правом і за взаємною згодою посвідчили цей правочин нотаріально. З цього моменту формою вчинення правочину слід вважати як нотаріально посвідчений договір з наданою нотаріальною згодою чоловіка на вчинення правочину. Тому відмова від укладення договору купівлі-продажу квартири мала бути посвідчена нотаріальна і за наявності його нотаріально посвідченої згоди на відмову від укладення договору купівлі-продажу.

Судом першої інстанції було враховано, що будь-яких доказів того, що відповідач ОСОБА_6, укладаючи договір купівлі-продажу, діяла добросовісно з метою настання реальних наслідків, суду надано не було, оскільки, як встановлено судом, саме ОСОБА_5 зареєстрована у спірній квартирі. ОСОБА_6, яка є рідною сестрою його колишньої дружини, мала об'єктивну можливість знати про обставини укладеного подружжям попереднього договору щодо спірної квартири.

При цьому ОСОБА_5 також діяла недобросовісно, оскільки не мала наміру відмовлятись від спірної квартири. Написавши відмову від укладення основного договору, вона продовжила робити ремонт в цій квартирі, зареєструвалася в ній та виставляла від свого імені на продаж. Отже, метою відмови ОСОБА_5 від укладення договору купівлі-продажу була передача квартири у власність її сестри і позбавлення його права користуватися та розпоряджатись квартирою, за яку були сплачені спільні кошти подружжя.

У частині задоволених позовних вимог про стягнення компенсації вартості автомобіля та визнання коштів, сплачених при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року, судові рішення не оскаржуються, тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

У вересні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Зазначала, що доказів, які б свідчили про недобросовісність сторін при укладенні спірного договору купівлі-продажу матеріали справи не містять.

Вважала, що надання позивачем нотаріальної згоди на укладення попереднього договору посвідчувала її право на реалізацію повноважень, які були передбачені пунктом 7 попереднього договору, а саме - відмови від укладення договору купівлі-продажу. Зазначала, що з моменту направлення та ознайомлення ОСОБА_9, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_7, з повідомленням про відмову від укладення договору купівлі-продажу, зобов'язання ОСОБА_7 за попереднім договором припинилися.

Вважала вірним висновок апеляційного суду про те, що договір купівлі-продажу квартири від 21 травня 2015 року відповідає положенням цивільного законодавства, оскільки за умови існування відмови від укладення основного договору купівлі-продажу за попереднім договором від 05 лютого 2015 року, ОСОБА_7 скористалась правом на вільне укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_6

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У вересні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що з 10 червня 2011 року по 14 липня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу подружжям набуто у власність автомобіль «Daihatsu Sirion», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_5

05 травня 2016 року на підставі довідки-рахунку ААЕ № 117916, виданою Бориспільською філією товариства з обмеженою відповідальністю «Абсолют Л.Т.Д.», вказаний вище автомобіль «Daihatsu Sirion», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, було перереєстровано на ОСОБА_6, автомобілю НОМЕР_2. Вартість автомобіля згідно довідки-рахунку від 05 травня 2016 року становила 84 200 грн.

Судом також встановлено, що 05 лютого 2015 року між ОСОБА_5, яка діяла за нотаріально посвідченою згодою чоловіка - ОСОБА_4, та ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_9, було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири з передоплатою, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О. за реєстровим № 75 (а.с. 9 т. 1).

За змістом пункту 1 попереднього договору від 05 лютого 2015 року у строк до 20 березня 2015 року продавець (ОСОБА_7.) зобов'язується передати у власність покупця (ОСОБА_5.) за договором купівлі-продажу, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_3

У пункті 2 попереднього договору сторони домовились про такі істотні умови основного договору, зокрема: продаж квартири буде вчинено за 346 885 грн, продавець зобов'язується не змінювати ціну за вищевказану квартиру та не пропонувати квартиру до продажу третім особам з моменту підписання цього договору.

Згідно з пунктом 3 попереднього договору при укладенні цього договору покупець сплачує продавцю передоплату у вигляді завдатку в готівковому порядку у розмірі 346 885 грн.

Тобто за попереднім договором купівлі-продажу квартири продавцю було сплачено повну вартість квартири.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що кошти, сплачені за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2015 року, належали подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_12 на праві спільної сумісної власності. Отже, у силу частини першої статті 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Згідно з пунктом 5 попереднього договору у випадку відмови покупця від купівлі квартири без поважної причини сума завдатку залишається у продавця. Зобов'язання про укладення договору купівлі-продажу призупиняється, якщо жодна із сторін не звернеться до другої сторони з пропозицією про підписання договору купівлі-продажу протягом тридцяти робочих днів від дати, зазначеної у пункті 1 цього договору.

На виконання умов пункту 7 попереднього договору від 05 лютого 2015 року ОСОБА_5 звернулась із письмовою заявою на ім'я ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_7, датованою 16 квітня 2015 року, з пропозицією про підписання основного договору купівлі-продажу та передачі зазначеної вище квартири у власність покупця в термін не пізніше тридцяти робочих днів від дати, визначеної у пункті 1 попереднього договору. Із зазначеною заявою ОСОБА_9 був ознайомлений.

У визначений пунктом 1 попереднього договору від 05 лютого 2015 року строк сторони, що підписали попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, договір купівлі-продажу квартири не підписали.

19 травня 2015 року ОСОБА_5 направила ОСОБА_9 повідомлення для ОСОБА_7 про відмову від укладення договору купівлі-продажу, в якій зазначила, що претензій та вимог не має.

21 травня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_9, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В. О., за реєстровим № 725 (а.с. 121-122 т. 1).

Судом встановлено, що квартира, з приводу якої було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року, є квартирою, яка зазначена в оспорюваному позивачем договорі купівлі-продажу від 21 травня 2015 року.

У спірній квартирі зареєстровано ОСОБА_5

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частинами другою, третьою статті 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року № 6-727цс16.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 216 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини першої статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частиною другої, третьої статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина друга статті 235 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21 травня 2015 року в частині покупця, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у порушення вимог статті 214 ЦК України та умов пункту 2 попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири з передоплатою, ОСОБА_7, від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_9, за відсутності нотаріально посвідченої відмови ОСОБА_5 від укладенні договору купівлі-продажу квартири, та нотаріально посвідченої згоди позивача на таку відмову від укладення договору купівлі-продажу, було укладено договір купівлі-продажу квартири від 21 травня 2015 року, за яким вона продала ОСОБА_6 , сестрі ОСОБА_5, спірну квартиру.

Крім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що ОСОБА_7 діяла недобросовісно, знаючи про те, що попередній договір договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року укладено за згодою іншого з подружжя - ОСОБА_4 і відсутня його нотаріально посвідчена згода на відмову від укладення договору купівлі-продажу, уклала такий договір з іншим покупцем - ОСОБА_6 При цьому ОСОБА_6, яка є рідною сестрою ОСОБА_5, мала об'єктивну можливість знати про обставини укладеного подружжям попереднього договору щодо спірної квартири.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову апеляційного суду Київської області від 30 травня 2018 року скасувати, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк