Провадження № 2/234/463/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Краматорський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Лутай А.М.

при секретарі - Пагуліч Д.Г.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 03.11.2017р звернулася до суду з дійсним позовом, вказуючи, що 11 липня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк», відповідачем-1 у справі, та громадянином ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №9.7438, згідно з умовами якого ПАТ «ПроКредит Банк» зобов'язався надати останньому грошові кошти в сумі 40000грн на строк користування 18 місяців, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити відсотки в розмірі 29% річних в порядку та строки згідно графіка повернення Кредиту та сплати відсотків. На забезпечення зобов'язання 11 липня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та нею (ОСОБА_1.) укладено Договір поруки №9.7438-ДП. Крім того, вказує, що 22 вересня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №901.8967, згідно з умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 38600грн. на строк користування 12 місяців, а останній зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити відсотки в розмірі 29% річних в порядку та строки згідно графіка повернення Кредиту та сплати відсотків. На забезпечення зобов'язання 22 вересня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та нею (ОСОБА_1.) укладено Договір поруки №901.8967-ДП. Свої вимоги мотивує тим, що 22 серпня 2016 року відповідно до Договору факторингу №КЕ/ПБ-2016 ПАТ «ПроКредит Банк» відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», відповідачу-2 у справі, свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах боржників в обсязі і на умовах, що існував на момент переходу цих прав. Вважає, що вказаний правочин укладено з порушенням положень чинного законодавства, та порушує права позивача, який є позичальником кредитних коштів. Так, з посиланням на ст.ст.1054, 1077, 1078, 1081 ЦК України зазначає, що сутність договору факторингу полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно з законом фактором у договорі факторингу має бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Вказує, що для укладення договору факторингу банк у відповідності до ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» повинен мати банківську ліцензію, видану НБУ, а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, і відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р №15-93. Крім того, вказує, що на момент укладення вищевказаних Договорів відступлення прав вимоги (факторингу), був чинним і підлягав застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій пункт 1 Розпорядження №231 від 3 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», згідно якого до фінансової послуги факторингу віднесено фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги. У зв'язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням зазначеного вище розпорядження. Також, ч.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналася 11.01.2006р, та яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Отже, для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи. Таким чином, вважає, що боржником у договорі факторингу може бути суб'єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб'єкти господарювання. Звертає увагу на те, що фізична особа (не зареєстрована як суб'єкт господарювання) може бути учасником операцій з відступлення права вимоги у правочинах з відступлення права вимоги, зокрема договорі купівлі-продажу, предметом якого може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Отже, у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання немає. Кошти за Кредитними договорами було надано позичальнику, який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Вважає, що відповідач-1 не мав права на укладення договору факторингу №КЕ/ПБ-2016 від 22.08.2016р, а тому просить визнати його недійсним.

В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов, просила його задовольнити та надала пояснення аналогічні зазначеним в позовній заяві.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позов ОСОБА_1 та надав суду аналогічні пояснення.

Представник відповідача-1 ПАТ «ПроКредит Банк» - Куляк Т.В. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та надала суду заперечення на позовну заяву, згідно до якої вважає, що викладені в позові вимоги є необґрунтованими, нічим не підтверджені. Зазначила, що дійсно 22.08.2016р між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» було укладено договір факторингу, за умовами якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціну договору у порядку та строки встановлені цим Договором. Зазначає, що позивачка не є стороною оспорюваного договору, а тому саме відповідач-1 та відповідач-2 наділені правом визначати умови договору. З посиланням на ст.ст.514, 516-517 ЦК України, зазначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом; заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважає, що при укладенні вказаного договору сторони досягли взаємної згоди щодо усіх істотних умов та вони відповідають вимогам законодавства і не порушують прав позивача. Просить відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Також, згідно наданої суду заяви просить розглядати справу у відсутність представника.

Кравчик І.В., представник відповідача-2 ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» просить розглядати дійсну справу у відсутність представника, надавши суду заперечення щодо позовної заяви про захист прав споживачів, відповідно до яких зазначив, що з метою захисту своїх порушених цивільних прав та інтересів ПАТ «ПроКредпт Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» 22.08.2016р уклали Договір факторингу №КЕ/ПБ-2016, відповідно до умов якого, ПАТ «ПроКредит Банк» відступив на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» своє право вимоги до боржників, що не виконали свої фінансові зобов'язання перед ПАТ «ПроКредит Банк» відповідно до укладених договорів, в тому числі право вимоги до ОСОБА_3 Внаслідок складання Договору факторингу, ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло статусу нового кредитора щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором №9.7438 від 11.07.2008р. Крім того, вказує, що Кредитним договором №9.7438 від 11.07.2008р, укладеному між позивачем та відповідачем-1, не встановлено заборони відступлення права вимоги чи обов'язковість одержання згоди позивача на відступлення права вимоги боргу, за зазначеними вище договорами, третім особам, та додаткової згоди від позивача для відступлення права вимоги не вимагається. Також, з посиланням на ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», спростовує зазначення позивача однією з підстав, а саме для визнання недійсним Договору факторингу - відсутність у ТОВ «РОСВЕН 1НВЕСТ УКРАЇНА» ліцензії на надання послуг факторингу, зокрема, факторинг є фінансовою послугою, право на надання якої мають фінансові компанії, що у встановленому законом порядку внесені до Державного реєстру фінансових установ. Так, вищевказане підприємство є фінансовою установою та здійснює діяльність на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, серія ФК №295 від 07.07.2011р, додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, Товариство має право здійснювати надання фінансових послуг з факторингу без отримання додаткових ліцензій та дозволів. Також, стосовно зазначення позивачем підстави визнання Договору Факторингу №КЕ/ПБ-2016 від 22.08.2016р недійсним, а саме, відступлення права вимоги до фізичної особи, вказує, що Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014р, на які посилається позивач, застереження щодо можливості відступлення права вимоги лише до боржників - суб'єктів господарювання було виключено, та станом на дату укладання Договору Факторингу (22.08.2016р) Розпорядження від 03.04.2009р №231 взагалі втратило чинність, а тому посилання позивача на норму закону, що втратила чинність вважає не правомірним та не може бути враховано при вирішенні справи судом. Вважає, що спірний Договір факторингу був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обов'язків, зміст цього договору не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні правочину волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, сторони договору мають необхідний обсяг правоздатності для укладання та виконання цього договору. Просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про захист прав споживача шляхом визнання договору факторингу №КЕ/ПБ-2016 від 22.08.2016р недійсним відмовити повністю.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши заперечення відповідачів, дослідивши письмові докази, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що 11 липня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та громадянином ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №9.7438, за яким ОСОБА_3 отримав в кредит грошові кошти в сумі 40000грн на строк користування 18 місяців та зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити відсотки в розмірі 29% річних в порядку та строки згідно графіка повернення Кредиту. На забезпечення вказаного зобов'язання 11 липня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та позивачкою ОСОБА_1 укладено Договір поруки №9.7438-ДП.

22 вересня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та громадянином ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №901.8967, за яким ОСОБА_3 отримав в кредит грошові кошти в сумі 38600грн. на строк користування 12 місяців та зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити відсотки в розмірі 29% річних в порядку та строки згідно графіка повернення Кредит. На забезпечення вказаного зобов'язання 22 вересня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та позивачкою ОСОБА_1 укладено Договір поруки №901.8967-ДП.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26.10.2012р (справа №2/0528/4128/2012), у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договорами, з нього та ОСОБА_1, ОСОБА_7 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» стягнута солідарно сума боргу за кредитним договором №9.7438 від 11.07.2008р в сумі 42951,94грн, а також сума боргу за кредитним договором №901.8967 від 22.09.2008р в сумі 59607,84грн. Рішення набрало законної сили 06.11.2012р.

22 серпня 2016 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» укладено Договір факторингу №КЕ/ПБ-2016, відповідно до умов якого ПАТ «ПроКредит Банк» відступив на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» своє право вимоги до боржників, що не виконали свої фінансові зобов'язання перед ПАТ «ПроКредит Банк» відповідно до укладених договорів, в тому числі право вимоги до ОСОБА_3 за вказаними кредитними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, відповідно до ч.ч.1-6 вказаної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.1077 ЦК країни за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ст.ст.4,5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг - є фінансовою послугою, право на надання якої мають фінансові компанії, що у встановленому законом порядку внесені до державного реєстру фінансових установ.

Як встановлено в судовому засіданні ТОВ«РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» є фінансовою установою та здійснює діяльність на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, серія ФК №295 від 07.07.2011р. Згідно додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, Товариство має право здійснювати надання фінансових послуг з факторингу без отримання додаткових ліцензій та дозволів.

Відповідно до п.4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, затверджених Постановою КМУ від 07.12.2016 року №913 надання послуг факторингу підлягає ліцензуванню.

Відповідно до п.2 вказаної Постанови КМУ, ліцензійні умови у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які проводять діяльність з надання послуг факторингу та внесені до дня набрання чинності Постановою до державного реєстру фінансових установ застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №2450 від 09.06.2017 року прийнято рішення про видачу ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» ліцензії на право надання фінансових послуг з факторингу.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає встановленим, що на дату укладання Договору факторингу № КЕ/ПБ-2016 від 22.08.2016 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», отримання ліцензії на надання послуг факторингу законодавством не було передбачено, а тому доводи позивачки в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи позивачки по те, що підставою визнання Договору Факторингу №КЕ/ПБ-2016 від 22.08.2016р недійсним, є відступлення права вимоги до фізичної особи на порушення вимог Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг.

Так, Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014р, застереження щодо можливості відступлення права вимоги лише до боржників - суб'єктів господарювання виключено, та станом на дату укладання Договору Факторингу (22.08.2016р) Розпорядження від 03.04.2009р №231 взагалі втратило чинність.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши усі зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття законного та обґрунтованого рішення по справі, суд вважає, що спірний Договір факторингу відповідає загальним вимогам щодо чинності правочину, визначеним у ст.203 ЦК України, оскільки Договір був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обов'язків, зміст цього договору не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні правочину волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, сторони договору мають необхідний обсяг правоздатності для його укладання та виконання, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Крім того слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право кожної особи на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, закріплено також в ст.ст.15,16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачка ОСОБА_1 як в своєму позові, так і в судовому засіданні не вказала, та не підтвердила належними доказами, що оскаржуваний нею Договір факторингу будь-яким чином порушує її права та законні інтереси.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог, через їх необґрунтованість та безпідставність.

Керуючись ст.ст.10, 12,13, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позову до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» про визнання недійсним Договору факторингу №КЕ/ПБ-2016, укладеного 22.08.2016 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна і резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 18.10.2018 року.

Головуючий суддя: А.М.Лутай