Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 201/4091/16-ц

провадження № 61-272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі головуючого судді Демченко Е. Л., суддів: Єлізаренко І. А., Куценко Т. Р. від 05 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» (далі ПАТ «Дніпрогаз»), про зобов'язання вчинити певні дії.

Свої вимоги, із урахуванням їх уточнень, позивач мотивував тим, що неодноразово звертався до ПАТ «Дніпрогаз»з клопотанням надати дозвіл на виконання робіт по монтажу в квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власності його дружині, двох лічильників споживання газу (вузлів обліку), оскільки газова плита та газова водогрійнаколонка «Протерм» підключені до різних трубопроводів газопостачання. Відповідач запропонував встановити один лічильник (вузол обліку) та видав технічні умови №112/1 від 31 січня 2013 року, якими передбачена заміна підключення існуючої газової водонагріваючої колонки ВГП (колонка «Протерм РОР-23») та газової плити кухні до одного трубопроводу газопостачання. З такою пропозицією позивач та його дружина ОСОБА_4 не погодились, а тому неодноразово зверталися до ПАТ «Дніпрогаз» із клопотаннями видати нові технічні умови на справедливих та сприятливих умовах щодо монтажу двох лічильників споживання газу, однак ПАТ «Дніпрогаз» не бажає змінювати технічні умови та наполягає на встановленні одного лічильника.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправними та необґрунтованими відмови ПАТ «Дніпрогаз» щодо надання дозволу та технічних умов на встановлення двох лічильників, зобов'язати ПАТ «Дніпрогаз» повторно розглянути його заяву і видати дозвіл та технічні умови на влаштування двох газових лічильників, а також, стягнути з ПАТ «Дніпрогаз» на його користь 10 000 грн компенсації моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Батмановой В. В. від 22 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «Дніпрогаз» повторно розглянути заяву ОСОБА_3 щодо надання дозволу та технічних умов на встановлення двох газових лічильників для обліку споживання газу газовою водогрійною колонкою «Протерм», яка розташована у приміщенні № 8 площею 5,3 кв.м та газовою плитою, що розташована в приміщенні № 3 кухні площею 8,9 кв.м в квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щовідповідь ПАТ «Дніпрогаз» за № 10983/2-2 від 28 грудня 2015 року є неповною, оскільки в ній не наведено достатніх обґрунтувань та не надано оцінку обставинам, викладеним у зверненні позивача, щодо важливості встановлення двох вузлів обліку у квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено з тих підстав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, визначений статтею 16 ЦК України. Крім того, позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 22 листопада 2003 року, є дружина позивача - ОСОБА_4, а тому у ОСОБА_3 відсутні правові підстави для звернення до суду із вказаними позовними вимогами.

20 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні даної справи в судді апеляційної інстанції не було надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що призвело до неправильного висновку апеляційного суду про відсутність правових підстав звернення позивача із даним позовом до суду.Вважає, що він є належним позивачем, і його позовні вимоги підлягають до задоволення.

13 січня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

В запереченні на касаційну скаргу ПАТ «Дніпрогаз» вказує на законність рішення апеляційного суду у даній справі, просить касаційну скаргу відхилити.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дніпрогаз», третя особа - ОСОБА_4, про зобов'язання вчинити певні дії, призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 грудня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дніпрогаз», третя особа - ОСОБА_4, про зобов'язання вчинити певні дії, передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 22 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М., власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, яка приймає в даній справі участь в якості третьої особи (а.с.11).

Позивач ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_4, зареєстрований та постійно проживає у даній квартирі (а.с.8, 9, 10).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 387 від 20 червня 2003 року затверджено акт державної технічної комісії від 02 червня 2003 року про готовність до експлуатації квартири АДРЕСА_1 після перепланування і об'єднання квартир АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 у кількості трьох житлових кімнат житловою площею 57,5 кв.м по вул. Паторжинського,11 та присвоєно квартирі, введеній в експлуатацію АДРЕСА_1 (а.с.13).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (а.с. 12).

Договір про надання послуг з газопостачання від 27 березня 2007 року та додаткова угода до договору від 27 березня 2007 року укладені між ВАТ «Дніпрогаз» та ОСОБА_3 (а.с. 37-41).

Відповідно до підпунктів 1 та 6 пункту 27 укладеного договору, споживач має право: на підключення до газорозподільної мережі в установленому порядку; отримання послуг з монтажу (демонтажу), ремонту та технічного обслуговування газових приладів і пристроїв, лічильників газу за власною заявою згідно з пунктом 15 цього договору (а.с. 40).

Пунктом 39 вказаного договору передбачено, що спори та розбіжності сторін стосовно виконання умов цього договору розв'язуються шляхом переговорів або у судовому порядку.

18 лютого 2013 року ПАТ «Дніпрогаз» був погоджений проект на встановлення газового водонагрівача «Протерм», виготовлений на замовлення ОСОБА_3 (а.с. 43-44).

У відповіді № 10983/2-2 від 28 грудня 2015 року відповідач повідомив, що згідно п.6.108 ДБН В.2.5-20:2001 «Газопостачання» кожен споживач газу повинен бути забезпечений єдиним комерційним вузлом обліку кількості газу (а.с. 23).

Згідно роз'яснень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України вимоги п.6.108 ДБН В.2.5-20:2001 «Газопостачання» стосуються влаштування конструкцій та обладнання шаф для розміщення лічильників (а.с. 21).

Відповідно до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494, де у п. 3 Глави 1 Розділу Х зазначено, що на об'єкті споживача (суміжного суб'єкта ринку природного газу) в точці вимірювання організовується єдиний комерційний вузол обліку за виключенням випадку, коли через метрологічні характеристики, сезонну роботу відповідного обладнання, необхідність відокремлення обліку газу за окремою тарифною групою чи інші об'єктивні (обґрунтовані) причини можуть встановлюватися два та більше вузлів обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

У відповідності до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що надаючи відповідь на клопотання ОСОБА_3 щодо можливості встановлення вузлів обліку у квартирі АДРЕСА_1, відповідач не надав в повній мірі обґрунтованої відповіді щодо можливості або ж відсутності технічної можливості встановлення двох вузлів обліку у вказаній квартирі із урахуванням її планування та підключення газової колонки і газової плити до двох різних трубопроводів газопостачання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, керуючись положеннями статей 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, які регулюють право власника на належне йому майно та право розпорядження цим майном, дійшов неправильного висновку про те, що із даним позовом звернувся до суду неналежний позивач, оскільки ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх прав як споживач послуг з газопостачання. Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_4 (а.с. 33), в якій остання погоджується із усіма позовними вимогами свого чоловіка, заявленими в інтересах сім'ї та просить їх задовольнити.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції в частині задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк