Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 172/1304/16

провадження № 61-32211св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - фермерське господарство «Агрофірма «Віктор»,

представник відповідача - Тарабака ЄлизаветаАнатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційні скарги ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є. та додаткове рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» (далі - ФГ «Агрофірма «Віктор»), у якому просила визнати недійсним договір оренди землі

від 13 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Агрофірма «Віктор», площею 5,269 га.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами договору оренди

від 15 грудня 2006 року, укладеним між ФГ «Агрофірма «Віктор» та

ОСОБА_1, остання передала в оренду відповідачу на строк 5 років належну їй на праві власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,269 га. Договір зареєстровано в установленому законом порядку 03 вересня 2007 року. Додатковою угодою від 14 листопада 2011 року сторони погодили строк дії договору оренди від 15 грудня 2006 року - 10 років, починаючи з дати державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, що передбачено пунктом 2.1, тобто до 03 вересня 2017 року.

ФГ «Агрофірма «Віктор» надало на реєстрацію договір оренди землі

від 13 серпня 2016 року, підписаний ОСОБА_1 та керівником

ФГ «Агрофірма «Віктор». 26 вересня 2016 року реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення про реєстрацію іншого речового права.

ОСОБА_1 зазначає, що договір оренди землі від 13 серпня 2016 року не підписувала, про його існування дізналася у жовтні 2016 року.

ФГ «Агрофірма «Віктор» проти позову заперечує, посилаючись на те, що договір підписав син позивача - ОСОБА_2 у її присутності, так як через хворобу позивач не могла підписати оспорюваний договір власноручно. ОСОБА_1 схвалила вказаний договір, про що свідчить отримані нею в рахунок орендної плати: 860 кг пшениці вартістю 2 580 грн; 1 310 кг ячменя вартістю 3 930 грн та 590 грн, що у грошовому еквіваленті складає 7 100 грн. Переплата орендної плати за 2016 року по оспорюваному договору становить 2 645,56 грн.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області

від 27 березня 2017 року визнано недійсним договір оренди землі, укладений 13 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Агрофірма «Віктор»)- площею 5,269 га.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладанні оспорюваного правочину волевиявлення позивача, з урахуванням її похилого віку, стану здоров'я, не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позов про визнання укладеного між сторонами договору недійсним пред'явлений саме з підстав його непідписання позивачем, але у її присутності, і за частиною 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа

Додатковим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області

від 19 жовтня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1. просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивач - орендодавець, договір оренди від 13 серпня 2016 року не підписувала, нікого не уповноважувала на його укладення, її волевиявлення на укладення такого правочину не було.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що плату за договором оренди від 15 грудня 2006 року за орендодавця отримував її син, розписувався у відомостях про одержання орендної плати. Оспорений договір оренди від 13 серпня 2016 року підписав ОСОБА_2, оскільки орендатор поставив умову, що орендна плата за договором оренди

від 15 грудня 2006 року буде виплачена лише в разі підписання 13 серпня 2016 року нового договору оренди.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1. просить скасувати додаткове рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, оскільки ухвалив дане рішення без повідомлення позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області

від 14 вересня 2017 року, справу витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження на додаткове рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року.

Заперечення ФГ «Агрофірма «Віктор» на касаційну скаргу мотивовано тим, що в ході судового розгляду ОСОБА_1 підтвердила, що в силу стану здоров'я не могла самостійно підписати оспорюваний договір, проте вона була присутня під час його підписання її сином. У договорі вчинено напис, про те, що підписання ОСОБА_2 правочину здійснено за усним дорученням

ОСОБА_1 Схвалення останньою укладення оспорюваного договору оренди свідчить отримання нею в рахунок орендної плати за цим договором сільськогосподарської продукції та грошових коштів. Позивач не надала доказів на підтвердження того, що отримана нею плата у 2016 році сплачувалась не за договором від 13 серпня 2016 року.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховному Суду.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду не відповідають.

Суд установив, що 15 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ФГ «Агрофірма «Віктор» було укладено договір оренди землі строком на 5 років, який зареєстровано 03 вересня 2007 року.

14 листопада 2011 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки, у які сторони змінили строк дії договору на 10 років, починаючи з дати державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, що передбачено пунктом 2.1.

Згідно довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 26 вересня 2016 року ФГ «Агрофірма «Віктор» на реєстрацію надало договір оренди землі від 13 серпня 2016 року.

26 вересня 2016 року реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення про реєстрацію іншого речового права, а саме право оренди ФГ «Агрофірма «Віктор» земельної ділянки, площею 5,269 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 Строк дії договору 31 грудня 2023 року з правом пролонгації, правом передачі в піднайм (суборенду).

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» встановлено. що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Сторони не заперечували, що ОСОБА_1 оспорюваний правочин не підписувала.

Наявний у матеріалах справи екземпляр оскаржуваного договору не містить відомостей про те, що його підписано сином орендодавця - ОСОБА_2 у порядку частини четвертої статті 207 ЦК України.

Як на підставу позову, ОСОБА_1 посилалась на відсутність волевиявлення на укладення оспорюваного правочину.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Місцевий суд оцінив зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив, що позивач оспорюваний договір оренди земельної ділянки своїм підписом не скріплювала, згоду на його укладення не давала, та прийшов до правильного висновку, що у відповідності до статей 203, 215 ЦК України оспорюваний договір слід визнаний недійсним.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо оскарження додаткового рішення апеляційного суду.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 220 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення додаткового рішення, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у розгляді справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 4 статті 220 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення додаткового рішення, передбачено оскарження додаткового рішення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 20 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскарження додаткового рішення провадиться на загальних підставах. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

За викладених обставин, додаткове рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року, ухвалене відповідно до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня

2017 року, яке скасовано, підлягає скасування без направлення справи на новий судовий розгляд.

Разом з тим, ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, з ФГ «Агрофірма «Віктор» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 768 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня

2017 року скасувати, рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року залишити в силі.

Додаткове рішення апеляційного суду Дніпропетровської області

від 19 жовтня 2017 року скасувати.

Стягнути з фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 768 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська