Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 369/13619/15-ц

провадження № 61-19215св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит»,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Пінкевич Н. С. від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагєєвої В. О., від 20 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2013 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу «Стандартний», за умовами якого банк прийняв від останнього грошові кошти у розмірі 150 000 грн зі сплатою 22 % річних на строк до 10 лютого 2014 року. Договором було передбачено, що у випадку його розірвання з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Додатковою угодою від 20 лютого 2015 року сторони погодили строк розміщення вкладу до 05 березня 2016 року.

Договором від 15 травня 2015 року, укладеним сторонами, внесені зміни, згідно з якими банк прийняв на себе зобов'язання сплатити вкладнику суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у разі розірвання основного договору з ініціативи вкладника. У той же день ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою, в якій просив достроково розірвати договір банківського вкладу від 08 лютого 2013 року, повернути суму банківського вкладу та сплатити проценти за користування грошовими коштами, що було здійснено банком.

Банк вважав, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір від 15 травня 2015 року є нікчемним, банк по суті відмовився від власних майнових вимог, що вплинуло на негативне фінансове становище банку, тому відповідач зобов'язаний повернути банку грошові кошти, які були виплачені йому, як відсотки за ставкою 22 %.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Банк національний кредит» просило суд зобов'язати ОСОБА_2 повернути грошові кошти у розмірі 53 895,33 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк національний кредит» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Банк національний кредит», суд першої інстанції виходив із того, що доводи щодо нікчемності договору від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу на підставі пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є безпідставними, оскільки фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін. Вказане не може вважатися безумовною підставою нікчемності правочину. Крім того, банком не надано належних доказів на підтвердження того, що порядок виявлення нікчемних договорів, який був запроваджений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчуком В. В., відповідав нормативно-правовим актам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як того вимагає частина третя статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також суд дійшов висновку про недоведеність ПАТ «Банк національний кредит» факту виплати та отримання відповідачем процентів у розмірі, що просить стягнути позивач, оскільки згідно з договором банківського вкладу «Стандартний» відповідні проценти мали бути перераховані на картковий рахунок відповідача. Проте виплата процентів була здійснена на транзитний рахунок № НОМЕР_1, контрагентом якого виступає ПАТ «Банк національний кредит», а доказів про їх подальше зарахування на картковий рахунок вкладника ОСОБА_2 судом встановлено не було.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк національний кредит» відхилено.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що за договором банківського вкладу саме на банк покладається обов'язок з виплати вкладнику коштів, при цьому банк не має будь-яких майнових вимог до вкладника, а тому укладений сторонами правочин про нарахування процентів без застосування перерахунку за період знаходження грошових коштів на депозитному рахунку не може вважатися нікчемним з тих підстав, що банк відмовився від власних майнових вимог, що відповідає вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору.

У грудні 2016 року ПАТ «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки судами не застосовано норми матеріального права, які повинні бути застосовані.

Суди неправильно застосували норму пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з яким правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк відмовився від власних майнових вимог, що призвело до ухвалення помилкових судових рішень про відмову у задоволенні позову банку.

Вважає, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним та саме його норми підлягають застосуванню з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації, а інші закони можуть застосовуватися тільки у тій частині, яка не суперечить вказаному закону.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справзаперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. Зазначав, що правочин від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу від 08 лютого 2013 року укладено посадовими особами ПАТ «Банк Національний кредит», які мали правоздатність і дієздатність вчиняти правочини платоспроможного на той час банку, оскільки процедура виведення банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації розпочато лише 08 червня 2015 року.

19 квітня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 08 лютого 2013 року ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_2 уклали договір банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 місяців в національній валюті (без капіталізації процентів).

Згідно з пунктом 2.1 умов укладеного договору банк відкриває вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 150 000 грн. Депозит розміщується з 08 лютого 2013 року до 10 лютого 2014 року (пункт 2.2). Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 19,5 % річних (пункт 2.3). У випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (пункт 3.7). Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику (пункт 3.8) (а.с. 5-6).

20 лютого 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору банківського вкладу «Стандартний» від 08 лютого 2013 року, за умовами якої сторони визначили, що депозит розміщується з 08 лютого 2013 року до 05 березня 2016 року (а.с. 16).

15 травня 2015 року банк та відповідач уклали договір про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу «Стандартний» від 08 лютого 2013 року, відкритий в національній валюті на 12 міс. + 1 д. (щомісячна виплата відсотків), відповідно до якого сторони вирішили та встановили викласти пункт 3.7 договору в наступній редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (а.с. 19).

15 травня 2015 року, тобто у день укладення оспореного договору, відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору від 08 лютого 2013 року та просив виплатити суму депозиту та нараховані проценти на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 в гривні (а.с. 18).

Із виписки по особовому рахунку за період з 08 лютого 2013 року до 02 жовтня 2015 року вбачається, що 15 травня 2015 року банк перерахував на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 150 000 грн (а.с. 21).

Судом також встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит». Постановою Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит».

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову банку, апеляційний суд, виходив із того, що районний суд правильно вказав про те, що договір про внесення змін до основного договору від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу від 08 лютого 2013 року не містить передбачених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обставин, які б давали підстави вважати, що ПАТ «Банк національний кредит» відмовився від власних майнових вимог.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

При цьому частини третя та четверта вказаної статті містять правила щодо неможливості банку здійснювати одностороннє зменшення розміру відсоткової ставки на строкові вклади.

Водночас у ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Разом із тим чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 5 липня 2017 року у справі № 6-881цс17, від 9 серпня 2017 року у справі № 6-1121цс17, є незмінною.

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, покликані встановити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясував, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про відхилення апеляційної скарги банку та залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк національний кредит».

При цьому апеляційний суд не з'ясував, чи уповноважена особа Фонду забезпечила перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), взагалі не досліджував та не перевіряв заявлений ПАТ «Банк національний кредит» розмір суми грошових коштів, які банк вимагає від ОСОБА_2 повернути.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, апеляційний суд залишив у силі рішення місцевого суду без встановлення усіх обставин, які мають значення для ухвалення відповідного судового рішення та правильного вирішення справи,то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк