Провадження № 2/520/2275/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Бродецької Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення сервітуту та виселення , -

ВСТАНОВИВ:

До суду 20.11.2017 року звернувся ОСОБА_3 з позовом про припинення сервітуту у вигляді права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з вказаної квартири та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 як власник вищевказаної квартири, обмежений у праві вільного користування, володіння та розпорядження своїм майном, у звязку із проживанням в квартирі колишнього члена сімї, а тому, у відповідності до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача заперечуючи проти задоволення позову вважаючи його необґрунтованим та недоведеним. Відповідач в своїх письмових поясненнях наполягала на тому, що дана квартира, є спільним сумісним майном подружжя, а тому у відповідача є всі права на користування даною квартирою.

Як встановлено у судовому засіданні 02.06.2007 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який був розірваний рішенням суду 02.03.2016 року по справі №520/16867/15ц ( рішення а/с 11).

Згідно свідоцтва про права власності на житло від 05.11.2009 року та договору дарування від 22.09.2014 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 ( а/с 6, 9 ).

В даної квартирі мешкає та зареєстрована з 08.02.2014 року ОСОБА_4, що визнається сторонами, та у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК) не підлягає додатковому доказуванню.

У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення свого права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України ( далі ЦК ) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК визначене право членів сімї власника житла на користування цим житлом. Так, відповідно до частини першої даної статті члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Друга частина зазначеної статті визначає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином законодавець відокремивши від основного поняття сервітуту право членів сімї власника житла на користування цим житлом, визначив і єдину можливість припинення такого права відсутність члена сімї без поважних причин понад один рік.

В даному випадку сторони визнають факт продовження проживання відповідачки у спірної квартири, в якої вона посилилась та зареєструвала право користування під час шлюбу, після розірвання шлюбу постійно.

Таким чином у судовому засіданні не доведено наявність правових підстав для втрати права користування з боку відповідачки даним житловим приміщенням.

Що стосується порушення права позивача, яке визначено статтею 391 УК, то з боку позивача, та його представника не було надано жодного доказу неможливість сумісного проживання у зазначеної квартирі поруч із відповідачкою, та наявність іншого порушеного права, яке необхідно захищати.

Судом визнається законність підстав проживання та реєстрації у даній квартирі відповідачки та відсутність належних та допустимих доказів наявності таких порушень прав позивача яки б могли бути достатніми для втручання у право відповідачки на користування житлом.

У сукупності вищенаведені обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог з мотивів недоведеності наявності законних підстав для втручання у право відповідачки на користування житловим приміщенням.

При розгляді даної справи суду не розглядає питання щодо статусу спірної квартири як спільної сумісної власності подружжя або особистою приватною власністю позивача, у звязку із тим, що дане питання не відноситься до предмету спору, та приймає рішення із матеріалів наданих сторонами, відповідно до яких позивач є єдиним зареєстрованим у встановленому порядку власником квартири.

Також суд у відповідності до вимог ст.. 141 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача, та повинні бути заявлені до закінчення судових дебатів, враховує відсутність заявлених стороною відповідача витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,353,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: 65000, АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_2, виданий Київським РВ УМВСУ в Одеській області 29.07.1996 року, зареєстрована за адресою: 65000, АДРЕСА_3 ) про припинення сервітуту у вигляді права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з вказаної квартири та зняття з реєстраційного обліку.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяті днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.

Повне рішення виготовлено 15.10.2018 року