Справа №442/553/18
Провадження №2/442/750/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі : головуючого - судді Нагірної О.Б.,

з участю секретаря Харіва І.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу № 442/553/18 провадження 2/442/750/2018 за позовом ОСОБА_1 до Грушівської сільської ради про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті свої матері ОСОБА_3. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла його мати, ОСОБА_3, після чого відкрилася спадщина на належний їй будинок АДРЕСА_1 Позивач є єдиним спадкоємцем, однак, у свідоцтві про право власності на будинок, ім'я спадкодавці помилково вказано, як «ОСОБА_6» замість «ОСОБА_3». Вищезгадані розбіжності створюють перешкоди у реалізації права позивача на прийняття спадщини, а тому звертається до суду із даним позовом.

В підготовче судове засідання позивач не з'явився. Від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на підстави, викладені в заяві. Просив задовольнити позов.

Представник відповідача Грушівської сільської ради в підготовче судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечує..

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно із справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 2) роз'яснив, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на права та обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

З цих підстав суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту , що має юридичне значення та про визнання права власності на спадкове майно повинні розглядатися одночасно за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Разом з цим, спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями за законом у рівних частках є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, онуки і правнуки померлого, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

Як встановлено з матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року ( а/с 8), матір»ю якого була ОСОБА_4.

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 є зареєстрований АДРЕСА_2

Згідно довідки за №2105 від 22.11.2017 року, виданої виконавчим комітетом Грушівської сільської ради Дрогобицького району, вбачається, що ОСОБА_5 була власником будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 та ОСОБА_6 являлась однією і тією ж особою (а/с 9).

Таким чином, як вбачається з вищенаведеного, позивач ОСОБА_1 був сином ОСОБА_5, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та проживав разом з померлою однією сім'єю у житловому будинку АДРЕСА_1

Ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) вказує, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963 року) регламентовано, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Як вбачається з копії свідоцтва про прав особистої власності на жилий будинок від 12 вересня 1989 року будинок АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору гр.. ОСОБА_6 (а/с 14).

Інших спадкоємців, після смерті матері позивача, які прийняли спадщину немає, що стверджується відповіддю на звернення позивача до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 та з чого вбачається, що у видачі такого позивачу відмовлено через неможливість встановлення факту належності правовстановлюючого документа спадкодавцеві, оскільки згідно свідоцтва про смерть спадкодавцем є ОСОБА_5, а правовстановлюючий документ належить ОСОБА_6 (а/с 15).

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом майна ОСОБА_4 є сином померлої - ОСОБА_1 Позивач фактично вступив в управління спадковим майном, тобто у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті матері.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З матеріалів справи встановлено, що спадкодавець за життя не здійснив державної реєстрації права . Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з помилкою в правовстановлюючому документі на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за законом.

Згідно ст.19 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими.

Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд переконаний, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Таким чином визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 14, 57-60, 174, 197, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ухвалив :

Позов задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та зазначена у свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок колгоспного двору, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької районної Ради народних депутатів 12.09.1989 року як «ОСОБА_6», є одна і та ж особа і є матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, право власності на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 94,6 кв.м., житловою 55,8 кв.м. з належними до нього будівлями та спорудами, а саме, прибудова літ. А -l, гараж літ. «Г», сарай -літня кухня «Д», сарай, підвал, сарай «Ж», вбиральня «Е», хвіртка, ворота -1,2, огорожа - 3, металева сітка, 4, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Нагірна О.Б.