Справа №464/6971/17
пр № 2/464/292/18
У Х В А Л А

25 січня 2018 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої-судді Бойко О.М.

з участю секретаря Кравс С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину (усного договору) та стягнення грошових коштів за надання послуг,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати правочин (усну угоду) від 07.07.2017 року укладену між нею та відповідачем дійсним та стягнути з останнього кошти за надані послуги в сумі 8 300 грн.

25.01.2018 року на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_2 про відвід головуючої в справі судді Бойко О.М. з тих підстав, що вона просить визнати дійсною усну угоду укладену між нею та відповідачем щодо надання правової допомоги у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, яка розглядала суддя Бойко О.М.

Оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяви про відвід підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об'єктивності судді.

Як абачається із змісту позову позивач просить визнати дійсним правочин (усну угоду) від 07.07.2017 року щодо надання правової допомоги в апеляційній інстанції відповідачу у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, постанову у якій було прийнято суддею Бойко О.М.

Із протоколу допиту свідка від 31.08.2017 року вбачається, що в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 31.08.2017 року зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України по факту отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_3 за скасування вищезазначеної постанови.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії», тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість висунутого проти нього будь-якого кримінального обвинувачення.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд має завжди бути «встановленим законом».

Про те, що термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України».

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» і «незалежним» за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначив, що по-перше, йдеться про суб'єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб'єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати об'єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об'єктивної безсторонності тісно пов'язані між собою (справи «Пуллар проти Сполученого Королівства» і «Томанн проти Швейцарії», а також «Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції» і «Дактарас проти Литви»).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб'єктивний та об'єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб'єктивного та об'єктивного критеріїв. Щодо суб'єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з'являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з'являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об'єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»). Зазначену позицію Європейського суду підтримав і Верховний Суд України у справі №5-15п12 (ухвала Верховного Суду України від 01.03.2012 у справі №5-15п12).

Згідно пункту 2.5 Бангалорських принципів діяльності судді, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об'єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви у неупередженості судді.

З огляду на те, що суддею Бойко О.М. було притягнуто ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП та враховуючи те, що ОСОБА_2 просить визнати дійсним правочин щодо надання правової допомоги ОСОБА_3 під час перегляду постанови судді Бойко О.М. у апеляційній інстанції, з метою недопущення формування думки щодо неупередженості судді у результаті розгляду даної справи, суд вважає, що будь-яке подальше рішення по даній справи може викликатиме сумніви в його об'єктивності та безсторонності, а тому з метою недопущення таких сумнівів, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_2 про відвід судді Бойко О.М.

Керуючись ст.ст.36,40 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

заявлений відвід судді Бойко О.М. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину (усного договору) та стягнення грошових коштів за надання послуг - задоволити.

Передати цивільну справу №465/6971/17 для проведення його авторозподілу в порядку, визначеному ст.33 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуюча: