Справа № 488/4005/16-ц
Провадження № 22ц/4812/43/18
Суддя-доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Данилової О.О., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2018 року, ухваленого в приміщенні того ж суду під головуванням судді - Селіщевої Л.І. о 12 годині 16 хвилин по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Позивачка зазначала, що 24 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_4, якій діяв від імені та в інтересах ОСОБА_7 було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку № 4 по вул. І. Федько (Калиниченко) в м. Миколаєві, за умовами якого, останній зобовязався у строк не пізніше 30 жовтня 2013 року укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку за ціною 29 000 доларів США. На виконання цієї домовленості нею було передано ОСОБА_4, як представнику продавця грошову суму у розмірі 8 000 доларів США у рахунок вартості будинку.

Однак, у визначений сторонами строк договір оформлено не було. 26 лютого 2014 року власниця будинку - ОСОБА_7 померла, спадщину після смерті якої прийняла ОСОБА_8 За згодою відповідачів позивачка вселилася до вказаного будинку, розпочала ремонті роботи, оплачувала житлово-комунальні послуги.

В подальшому за ініціативою ОСОБА_6 було проведене виділ в окрему адресу одного із будинків, розташованих за вищевказаною адресою, і житловому будинку, який відчужувався, була надана нова адреса - вул. І.Федька,4/1 м. Миколаїв.

З урахуванням виконаних ремонтних робіт позивачкою у будинку, сторони домовились про зменшення вартості будинку та визначили її у розмірі 28 000 доларів США. 11 грудня 2015 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_6 12 000 доларів США в рахунок вартості будинку про, що остання надала розписку. Оформлення договору-купівлі продажу вказаного житлового будинку у встановлений строк не відбулося. В добровільному порядку повернути отримані кошти відповідачі відмовляються.

Посилаючись на викладене, та на те, що кошти, сплачені нею за будинок у розмірі 8 000 доларів США при укладені попереднього договору 24 квітня 2013 року та 12 000 доларів США у грудні 2015 року, є спільною власністю подружжя відповідачів, позивачка просила суд стягнути з них в солідарному порядку 20 000 доларів США, що на час предявлення позову - 27 жовтня 2016 року за курсом НБУ становить - 511 627,36 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані в якості авансу за продаж житлового будинку у розмірі 12 000 доларів США, що є еквівалентом 314 498 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю належних доказів на отримання відповідачем ОСОБА_9 8 000 доларів США, а крім того, позивачкою не доведено того факту, що раніше сплачені кошти в сумі 8 000 доларів США не ввійшли до суми, що була вказана у розписці від 11 грудня 2015 року.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на незаконність рішення в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_4 просила його в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з останнього на її користь 8 000 доларів США, що еквівалентно 209 665, 36 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги визнання відповідачами отримання ними грошових коштів у сумі 8 000 доларів США, що також підтверджено попереднім договором, а крім того, суд не позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог стосовно солідарної відповідальності ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст. 1,3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства закріплений в ст. 13 ЦПК України, згідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.ч.1,3, ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За положеннями ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 24 квітня 2013 року між ОСОБА_2 як «покупцем» та ОСОБА_4, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_7 як «продавця», був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку по вул. І.Федька 4 м. Миколаєва, за умовами якого сторони зобовязувалися у строк до 30 жовтня 2013 року укласти договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку за ціною у 29 000 доларів США, що на час укладення попереднього договору становило за курсом НБУ - 234 900 грн. (а.с. 5-6).

Пунктом 5 зазначеного вище договору передбачено, що в момент підписання даного Договору покупець передає продавцю грошову суму (завдаток) для підтвердження укладення Договору та його виконання. Сума завдатка складає 64 800 грн., що по курсу НБУ на момент підписання Договору складає 8 000 доларів США.

У зазначений строк договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. І.Федька, 4 в м. Миколаєві між сторонами укладено не було.

26 лютого 2014 року ОСОБА_7 померла, після смерті якої спадщину за заповітом, зокрема житловий будинок, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в м. Миколаєві по вул. Федька Івана за №4, загальною площею 79,0 кв.м. прийняла її донька - ОСОБА_6 (а.с.9).

Рішеннями виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 378 від 28 травня 2015 року та № 443 від 13 травня 2016 року вищевказаному житловому будинку було присвоєно нову адресу м. Миколаїв, вул. Калиниченка, 4/1 та виготовлено технічний паспорт (а.с. 12-16).

11 грудня 2015 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_2 12 000 доларів США в якості авансу за придбання зазначеного будинку, вартість якого становить 28 000 доларів США, про що ОСОБА_6 власноруч написано розписку (а.с.59).

До теперішнього часу договір купівлі-продажу будинку №4/1 вул. Калиниченка в м. Миколаєві між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не оформлено, грошові кошти не повернуто.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки договір купівлі продажу вказаного будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачені в рахунок виконання договору позивачкою грошові кошти за своєю правовою природою є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавались.

Разом з тим, стягуючи з відповідачки ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США, суд вірно виходив з принципу диспозитивності щодо надання доказів на підтвердження передачі грошей, а тому вірно задовольнив позов в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що передача грошових коштів у розмірі 8 000 доларів США підтверджена договором від 24 квітня 2013 року не заслуговують на увагу, оскільки в пункті 5 цього Договору зазначено, що в момент підписання даного Договору покупець лише передає продавцю грошову суму (завдаток) для підтвердження укладення Договору та його виконання.

До того ж, посилання на попередній договір від 25 квітня 2013 року правового значення не мають, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України зобовязання, встановлене попереднім договором припинилося.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі визнали факт отримання ними 8 000 доларів США не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з встановлених судом обставин справи вбачається, що відбулася заміна зобовязання за попереднім договором на 8 000 доларів США на зобовязання у розмірі 12 000 доларів США, про що свідчить розписка від 11 грудня 2015 року, протилежного матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а відтак апеляційна скарга в силу статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: О.О. Данилова

ОСОБА_10

Повний текст постанови складено 2 листопада 2018 року.