Номер провадження: 22-ц/785/2348/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_4, про розірвання договору, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, за зустрічною позовною заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, -

встановила:

В липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_4 про розірвання договору, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, посилаючись на те, що між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі -ФОП «ОСОБА_2.»), в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір про надання послуг з розробки дизайну інтер'єру №09/09/15 від 09 вересня 2015 року (далі-Договір №09/09/15 від 09 вересня 2015р.), відповідно до умов якого останні зобов'язались виготовити дизайн - проект житлового приміщення, загальною площею 520кв., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що під час підписання Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р. він передав ОСОБА_4 аванс в сумі 3600 доларів США, що за згодою сторін на момент підписання договору, становило 82800,00грн. Стверджував, що відповідно до п.2.5 договору, замовник зобов'язувався виконати дизайн - проект протягом 45 календарних днів, тобто до 23 жовтня 2015 року, але у вказаний у договорі термін розробка дизайн - проекту не була здійснена з вини відповідачів, оскільки останні своєчасно не приступили до виконання зобов'язань за договором, та в односторонньому порядку самоусунулися від виконання умов договору від 09 вересня 2015р.

Вказував, що 17 червня 2016р. ним було відправлено на адресу ФОП ОСОБА_2 повідомлення про розірвання вказаного вище договору та про необхідність повернення суми авансу в розмірі 82800,00грн., яке було проігноровано останньою.

Враховуючи вказане, позивач просив суд розірвати Договір №09/09/15 від 09 вересня 2015 року, укладеного між ним та ФОП «ОСОБА_2.» в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_5; стягнути солідарно з відповідачів на його користь збитки за Договором №09/09/15 від 09 вересня 2015 року у розмірі 98056,56 грн., які складаються з: сплаченого авансу у розмірі 89481,60грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором про надання послуг 1837,48; 3% річних за користування грошовими коштами на суму сплаченого авансу у розмірі 1837,48грн; моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн.; стягнути з відповідачів на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 2900,00грн. та витрати по сплаті судового збору.

12 березня 2015 року ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, в обґрунтування якого посилалася на те, що відповідно п.4.1. Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р., вартість робіт за цим договором на момент укладення становить 209 300,00грн., а згідно з п.4.2. Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р. ОСОБА_3 повинен був внести передоплату в розмірі 50% вартості робіт в момент укладення цього договору.

Зазначала, що відповідно до п.6.4. Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р. - договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і внесення передоплати, і діє до закінчення виконання зобов'язань обома сторонами. В порушення умов Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р. ОСОБА_3 вніс передоплату частково, в сумі 3600,00 доларів США, що становить приблизно 39% від вартості всіх робіт, а тому за її думкою зазначені кошти не є авансом.

Вказувала, що не зважаючи на те, що ОСОБА_3 не повністю вніс передоплату за Договором №09/09/15 від 09 вересня 2015р., вони разом з ОСОБА_4 приступили до виконання його умов, але у подальшому відповідач відмовився оплатити їх роботу.

Стверджувала, що виконуючі умови Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р. вона не мала змоги брати замовлення на виконання робіт з надання послуг з розробки дизайну інтер'єру іншим клієнтам, хоча такі замовлення надходили. Вартість виконаної роботи, за її розрахунком склала 138624, 45грн., які ОСОБА_3 відмовився сплачувати.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка за зустрічним позовом просила суд стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 138624, 45грн.; моральну шкоду у розмірі 100 000, 00грн., а також судовий збір у розмірі 2386,25 грн.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, діючий за договором від 16 червня 2016 року та ордером від 17 липня 2016 року в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, надавши письмові заперечення проти позову (т.1 а.с.115-116).

Представник відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, діючий за довіреністю від 30 вересня 2016р. в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, та просив відмовити в їх задоволенні, надав суду заперечення на позов. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі (т.1 а.с.46-49,81-83).

Представник відповідача ОСОБА_4 за первісним позовом, діючий за довіреністю від 30 вересня 2016р. в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, та просив відмовити в їх задоволенні, надав суду заперечення на позов. Зустрічні позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі (а.с.69-72).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3суму авансу в розмірі 89481(вісімдесят дев'ять тисяч чотириста вісімдесят одну) грн. 60 коп. В інший частині позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовій збір в розмірі 894 (вісімсот дев'яносто чотири) грн. 81 коп.

Зустрічні позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди - залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та задовольнення зустрічної позовної заяви, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 на праві власності належать земельна ділянка та будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.154,155).

З матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2014р. між ОСОБА_3 та ФОП «ОСОБА_2.», в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був підписаний Договір №09/09/15 від 09 вересня 2015р., відповідно до умов якого останні зобов'язались виготовити дизайн - проект житлового приміщення загальною площею 520 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13-15,89, 90-92).

Відповідно до п.4.1 Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р. вартість робіт на момент його укладення становила 402,5 грн. за 1. кв. м., що складає 209300,00 грн.

Згідно умов п.2.5. Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015р. ФОП «ОСОБА_2.», в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зобов'язувався виконати дизайн - проект протягом 45 календарних днів, тобто до 23 жовтня 2015 року (т.1 а.с.13).

Пунктом 4.2 Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року передбачено, що замовник вносить передоплату в розмірі 50 відсотків вартості робіт в момент укладення цього договору.

Відповідно до п.6.4 Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і внесення передоплати, і діє до закінчення виконання зобов'язань обома сторонами.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що під час підписання Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 аванс у розмірі 3600,00 доларів США, що підтверджується розпискою останнього на Договорі №09/09/15 від 09 вересня 2015 року (т.1 а.с.15).

Факт отримання авансу в розмірі 3600,00 доларів США, ОСОБА_4, в судовому засіданні не заперечував, але стверджував, що вказані кошти не є авансом, а є частковою передоплатою за Договором №09/09/15 від 09 вересня 2015 року, яку у відповідності до умов п.п.4.2.1 та 4.2 Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року, замовник повинен був внести, в момент укладення цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що у вказаний в Договорі №09/09/15 від 09 вересня 2015 року термін дизайн - проект житлового приміщення загальною площею 520 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, не був розроблений.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 17 червня 2016 року ОСОБА_3 було відправлено на адресу ФОП «ОСОБА_2.» повідомлення про розірвання вказаного вище договору та про необхідність повернення суми авансу в розмірі 82800, 00грн., що підтверджується листом та описом вкладення з квитанцією (т.1 а.с.16,17,18).

10 серпня 2016 року ФОП «ОСОБА_2.» на ім'я ОСОБА_3 було складено лист - відповідь на повідомлення про розірвання Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року, акт виконаних робіт №03 від 10 серпня 2016 року та перелік виконаної роботи за Договором №09/09/15 від 09 вересня 2015 року, які були направлені ОСОБА_3, та отримані останнім 25 серпня 2016 року (т.1 а.с. 50-61,62).

З змісту листа - відповіді ФОП «ОСОБА_2.» вбачається, що за думкою відповідачів за первісним позовом, Договір №09/09/15 від 09 вересня 2015 року є розірваним з 17 липня 2016 року, з моменту отримання повідомлення про розірвання вказаного вище договору та про необхідність повернення суми авансу в розмірі 82800, 00 грн.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У пункті 6.4 Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року зазначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і внесення передоплати в розмірі 50 % відсотків вартості робіт в момент укладення вказаного Договору (п.4.2Договору), і діє до закінчення виконання зобов'язань обома сторонами.

Як було встановлено в судовому засіданні у суді першої інстанції вимоги пункту 6.4 Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року сторонами не було виконано, замовник не вніс 50 % відсотків вартості робіт в момент укладення вказаного договору, тому суд першої інстанції правильно вважав, що вказаний договір не набрав чинності і є нікчемним, який не породжує у сторін жодних прав та обов'язків.

Таким чином, грошові кошти, які були отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_3 в якості авансу підлягають поверненню останньому в тому розмірі, в якому вони передавалися.

Станом на 19 липня 2016 року 3600 доларів США складає 89481,60 грн.

Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Крім того, суд першої інстанції вірно вважав, що позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо розірвання Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року задоволенню не підлягають, оскільки неможливо розірвати нікчемний договір.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. З моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідачів пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором про надання послуг 1837,48; 3% річних за користування грошовими коштами на суму сплаченого авансу у розмірі 1837,48 грн, оскільки аванс не є грошовим зобов'язанням, і до цих правовідносин не застосовуються положення ст. 611 ЦК України.

Що стосується зустрічних позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову в їх задоволенні, з наступних питань.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позивачкою за зустрічним позовом не доведено усіх чотирьох умов відповідальності за завдання збитків, а саме: протиправності поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та відповідно наявністю збитків у позивача, пов'язаних із невиконанням умов договору відповідачем.

Суд першої інстанції вірно не прийняв в якості належних та допустимих доказів копію акта виконаних робіт ФОП «ОСОБА_2.», без підпису ОСОБА_3, а також листування з останнім, оскільки вказані документи були складені в серпні 2016 року, після отримання претензії ОСОБА_3 (т.1 а.с.50-52,53-61,62).

Крім того, досліджені у судовому засіданні акт №1 від 25 травня 2016 року та акт №2 від 30 травня 2016 року та дизайн-проект інтер'єра також не підтверджують обставин, викладених позивачкою у зустрічному позові (т.1 а.с.129-130,132-133).

Відповідно до п.4.3. Договору №09/09/15 від 09 вересня 2015 року по закінченню кожного етапу робіт замовник приймає роботи та підписує акт виконаних робіт.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджували б, що замовник прийняв будь-які роботи за договором №09/09/15 від 09 вересня 2015 року.

Посилання позивачки за зустрічним позовом на спричинення їй матеріальної шкоди відповідачем, яка на її думку підтверджується перепискою між сторонами розміщеною у програмному забезпеченні «Viber», а також листування електронною поштою суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки докази завдання матеріальної шкоди не містить (т.1 а.с.153,193-234).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди за зустрічним позовом, оскільки у судовому засіданні вина відповідача не була встановлена, відсутній причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача за зустрічним позовом, яка полягала в невиконанні договірних зобов'язань перед позивачем, та розміром завданих позивачеві збитків.

Отже, зустрічні вимоги ФОП «ОСОБА_2.» до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, у зв'язку із недоведеністю.

Згідно ст. 23 ч.1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо членів її сім'ї чи близьких родичів; а також, на ряду з іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд першої інстанції вірно вважав, що сторонами не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів завдання їм моральної шкоди.

При цьому суд правильно критично оцінив надані сторонами у справі заяву ОСОБА_4 до відділу поліції, відповідь на заяву та довідку про вагітність, оскільки зазначені документи не підтверджують спричинення моральної шкоди позивачці за зустрічним позовом (т.1 а.с.93,94,118).

Вимога позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідачів на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 2900,00 грн також не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутній оригінал квитанції про сплату зазначеної суми коштів.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст.214 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи) під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір пропорційно до задоволених судом вимог складає 894,81 грн, які підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів зазначає, що скаржник при подачі апеляційної скарги не надала до суду апеляційної інстанції достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довела обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

постановила:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повне судове рішення складено 23.01.2018 року