Провадження № 2/201/648/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

за участю третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (треті особи - Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_6) про визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 26.09.2017р. звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 до ОСОБА_1 (треті особи - Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_6.) про визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом (а.с. № 3-7 т. № 1).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2. померла його мати ОСОБА_8 Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3. Цей будинок був збудований на підставі договору про забудування від 04.06.1957р. Будинок належав померлій матері на праві власності (? частина будинку - на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1961р. 33-3674, посвідченого нотаріусом Першої ДДНК та ? частина - на підставі договору дарування від 24.08.1984р. №2-3743, посвідченого нотаріусом тіє ї ж нотаріальної контори).

Після смерті матері спадкоємцями першої черги були ОСОБА_9 (мати померлої) і два сина - ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_10 (батько відповідача у цій справі).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 на підставі ч.2 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) подала заяву до Першої ДДНК про прийняття спадщини після померлої, у якій зазначила, що крім неї спадкоємця є ще два сина померлої. Позивач вважає себе спадкоємцем, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ч.1 ст. 549 ЦК УРСР).

На обґрунтування такої позиції зазначив, що за адресою спадкового будинку він був зареєстрований з 1992р., що підтверджено довідкою. Після смерті матері у 1995р. він продовжував проживати в ньому з сім'єю. Отже, фактично вступив в управління і володіння майном. Крім того, він постійно доглядав за матір'ю, оскільки в останні роки погіршився стан її здоров'я, вона мала групу інвалідності, він возив її у лікарні, надавав всю необхідну допомогу.

Таким чином, спадщину прийняли два спадкоємця - позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_9 Остання успадкувала 1/3 частину домоволодіння, а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за її заповітом спадщину було розділено в рівних частинах між її сином - ОСОБА_5 і онукою - ОСОБА_11 по 1/6 кожному.

Відповідно до чинного на той момент законодавства мав подати заяву до Першої ДДНК і третій спадкоємець - брат позивача ОСОБА_10, але він протягом встановленого терміну заяву не подавав, не став спадкоємцем і шляхом фактичного вступу у володіння і розпоряджання майном, оскільки був зареєстрований і проживав з сім'єю за іншою адресою: АДРЕСА_1.

Отже, фактично брат позивача - ОСОБА_10 пропустив всі строки вступу у спадщину, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину в силу положень ст. 553 ЦК УРСР (1963р.).

Позивач, прийнявши спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, продовжував проживати у будинку до 1999р. мав намір звернутись до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину, але в 1999 році його було взято під варту в зв'язку з вчиненням злочину. У 2000 році судом було постановлено вирок, яким призначено покарання терміном на 12 років. До 26.09.2012р. позивач відбував покарання у місці позбавлення волі. Після звільнення він не зміг повернутись в будинок, оскільки на той момент у будинку проживали дружина померлого брата - ОСОБА_12 і син - ОСОБА_3, які стали чинити перешкоди у доступі до будинку, в результаті чого він не зміг забрати свої речі і правовстановлюючі документи для оформлення спадщини.

Під час збору документів і звернення до нотаріальної контори позивач дізнався про те, що ОСОБА_12 і ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після його померлого брата ОСОБА_10 в Сьомій ДДНК. Сьомою ДДНК було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.2000р. на ? частину домоволодіння.

Позивач звернувся до Першої ДДНК для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою нотаріуса від 05.04.2013р. № 1156/02-31 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю оригіналу документа про право власності.

Позивач, не погодившись з тим, що ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини домоволодіння, звернувся до суду із позовом про визнання його недійсним. Не погодившись з рішенням апеляційної інстанції у цій справі, він подав касаційну скаргу, справа знаходиться в провадженні ВСУ, не розглянута по суті, між тим касаційне провадження відкрито.

Позивач не заперечує щодо права інших спадкоємців - ОСОБА_5 і ОСОБА_11 на спадщину за заповітом по 1/3 частин домоволодіння.

Разом із тим, за відсутністю іншого способу реалізувати права на спадкове майно, був змушений звернутись до суду про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частини домоволодіння, з урахуванням того, що довідкою Дніпропетровського МБТІ № 4513 від 15.05.2013р. було визначено, що саме 1/6 частина домоволодіння належить на праві власності померлій ОСОБА_8 Ця частка досі ні за ким не зареєстрована і є часткою спадкового майна позивача.

Крім того, позивач просив поновити йому трирічний строк для звернення до суду із цим позовом. На обґрунтування поважності причин його пропуску зазначав, що після отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.04.2013р. № 1156/02-31, його знайомі допомогли йому фінансово щоб звернутися до юриста за правовою допомогою. Після чого, ним було подану заяву про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. Через складне матеріальне становище він не мав змоги сплатити судовий збір, в результаті позовну заяву було залишено без руху, а ухвалою від 26.05.2014р. її повернуто. Крім того, не він полишав надію домовитись мирним шляхом з відповідачем про надання документів на домоволодіння. В силу таких життєвих обставин погіршився стан його здоров'я, з 2013р. він постійно лікувався, проходив обстеження і реабілітацію, на що витрачав кошти і час.

Отже, позивач, посилаючи на норми ст.ст. 548, 549, 553 ЦК УРСР (1963р.), ст.ст.257, 268 ЦК України (2003р.), просив поновити йому строк для звернення з даною позовною заявою до суду та визнати за ним право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом.

Ухвалою судді від 29.09.2017р. позивачеві відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору і відстрочено його сплату на строк не більше, як до ухвалення судового рішення по справі (а.с. № 37 т.№ 1).

Ухвалою судді від 29.09.2017р. відкрито провадження по справі (а.с. № 38 т. № 1).

Ухвалою суду від 06.12.2017р. витребувано докази, а саме витребувано від Першої дніпровської державної нотаріальної контори та від нотаріального архіву Дніпропетровської області копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8 (а.с. № 61 т.№ 1), ухвала суду виконана (а.с. № 155-178,181 т. № 1).

Позивач та його представник - ОСОБА_2 (діє за ордером та договором про надання правової допомоги від 29.05.2018р. - а.с. № 240-242 т. № 1) в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представником позивача також подана заява про визнання доказів, які надав ОСОБА_3, недопустимими (а.с. №73, 192-193 т.№1).

Представник відповідача - ОСОБА_4 (діє за ордером та договором про надання правової допомоги від 04.07.2017р. та 05.07.2017р. - а.с. № 55, 56 т. № 1) позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позу, посилаючи на те, що, по-перше, позивачем пропущено строки позовної давності для пред'явлення даного позову, по-друге, позивач в силу приписів ст. 528 ЦК УРСР (1963р.) не має право спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. матері ОСОБА_8, оскільки його засуджено за навмисне вбивство рідного брата ОСОБА_10 (спадкоємця ОСОБА_8.), що підтверджується вироком Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000р. Такі самі висновки містить в собі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017р., отже в силу ст. 82 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) ці обставини не потребують доказуванню.

Також представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. № 67 т. №1).

Ухвалою суду від 09.10.2018р. було відмовлено представнику позивача в допиті третьої особи ОСОБА_5 в якості свідка (а.с. № 7-9 т. № 2), між тим було проведено письмове опитування третьої особи ОСОБА_5 в порядку ст. 93 ЦПК України (а.с. № 15-18 т. № 2).

Під час розгляду справи в підготовчому засіданні 11.04.2018р., судових засіданнях 11.06.2018р. та 23.10.2018р. вирішено питання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи Сьомої ДДНК та третьої особи ОСОБА_6 (а.с.№ 231, 248-249 т.№1,а.с.№ 36 т.№ 2).

з урахуванням їх належного повідомлення та заяв про розгляд справи за їх відсутності. Так ОСОБА_6 направляла суду такі заяви 08.12.2017р., 25.01.2018р., 08.02.2018р., 10.04.2018р., 11.06.2018р., 09.10.2018р. та 23.10.2018р. (а.с. № 154, 183, 190, 216, 243 т.№ 1, а.с. № 27, 31 т. № 2), а представник Сьомої ДДНК - 28.12.2017р., 22.03.2018р., 16.05.2018р. (а.с. № 179, 211, 234 т.№ 1).

Третя особа ОСОБА_6 також скористалась своїм правом та неодноразово направляла суду письмові пояснення 10.04.2018р., 11.06.2018р., 09.10.2018р. та 23.10.2018р. (а.с. № 217-218,244-246 т.№ 1, а.с. № 25-26, 32-33 т.№ 2), а також 20.09.2018р. була допитана судом особисто під час судового засідання, зазначила, що позовні вимоги вважає обґрунтованими (а.с. № 7-9 т. № 2).

Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України та положень п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України підготовче засідання в справі проведено 11.04.2018р. (а.с. № 231 т.№ 1).

Під час розгляду справи відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами.

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав позивача, представників позивача та відповідача, третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6, допитавши свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України)

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Спадкові відносини у цій справі регулюються положеннями ЦК УРСР (1963р.), оскільки ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №505151 від 12.03.2011р. (видане повторно) (а.с. № 12 т. 1).

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, який належав померлій на праві власності (? частина будинку - на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1961р. 33-3674, посвідченого нотаріусом Першої ДДНК, ? частина - на підставі договору дарування від 24.08.1984р. №2-3743, посвідченого нотаріусом тієї ж нотаріальної контори (а.с. № 13, 14 т. 1).

Після смерті матері спадкоємцями першої черги були ОСОБА_9 (мати померлої) і два сина - ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_10 (батько відповідача у цій справі).

Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 на підставі ч.2 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) звернулася із заявою до Першої ДДНК про прийняття спадщини. У заяві зазначила, що крім неї спадкоємця є ще два сина померлої - ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (а.с. № 156 т. № 1).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27.01.2000р. (а.с. № 154 т. №1 зв).

26.12.2000р. державним нотаріусом Першої ДДНК Сидоревич В.А. на ім'я ОСОБА_5 (син) і ОСОБА_11 (онука) видане додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9 на 2/6 частин домоволодіння в рівних частинах. В даному свідоцтві також міститься інформація про те, що спадкове майно, на яке видається дане свідоцтво, складається з 1/2 частини зазначеного домоволодіння, що належала на підставі договору дарування ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2., спадщину після якої прийняла її мати ОСОБА_9 шляхом подачі заяви про прийняття спадщини № 964 від ІНФОРМАЦІЯ_3, але не одержала свідоцтва про право на спадщину. У свідоцтві вказано, що на 1/6 частину спадкового майна свідоцтво не видане (а.с. № 20 т. 1).

31.03.2000р. державним нотаріусом Сьомої ДДНК Куликовим С.В. було видане ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_10 на 1/2 частину домоволодіння (а.с. № 34 т. 1).

В даному свідоцтві також міститься інформація про те, що зазначений житловий будинок з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд належав померлій ОСОБА_8, спадкоємцем після смерті якої на частину вказаного домоволодіння був ОСОБА_10 (брат позивача), який прийняв спадщину та не встиг її оформити.

Разом із тим, позивач стверджує, що ОСОБА_10 протягом встановленого на той момент законодавством терміну заяву про прийняття спадщини не подавав, не набував права на спадкування і шляхом фактичного вступу у володіння і розпоряджання майном, оскільки був зареєстрований і проживав з сім'єю за іншою адресою: АДРЕСА_2. Не дивлячись на це, його син успадкував після нього 1/2 частину домоволодіння (а.с. № 34 т. № 1).

Не погоджуючись із отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_10, позивач звернувся до суду із позовом доа ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва на спадщину за законом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2016р. по справі № 201/7886/16-ц (провадження № 2/201/2094/2016) його позовні вимоги до ОСОБА_3 (треті особи - Сьома ДДНК, ОСОБА_5.) були задоволені. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 31.03.2000р., серія ВАК № 166167 на 1/2 частину домоволодіння № 4 по пров. Льотчиків в м. Дніпро, виданого Сьомою ДДНК на ім'я ОСОБА_3 (а.с. № 31-32 т. № 1).

За результатами оскарження цього рішення ОСОБА_3 в апеляційному порядку, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017р. заочне рішення скасоване, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено (а.с. № 68-69 т. № 1).

Рішення апеляційної інстанції оскаржене позивачем до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. На момент розгляду цієї справи касаційною інстанцією рішення не прийняте.

Як вбачається з рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017р., не погоджуючись в повному обсязі з висновком суду першої інстанції про те, що підставами задоволення позову є ті обставини, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_8 є її сини ОСОБА_1 і ОСОБА_10, а також мати ОСОБА_15 Проте спадкоємці після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9 при оформленні спадщини не надали нотаріальним органам інформацію про те, що ще одним спадкоємцем після смерті ОСОБА_8, окрім ОСОБА_9 та ОСОБА_10, є також ще один син померлої - ОСОБА_1, внаслідок чого державними нотаріусами були видані свідоцтва про право на спадщину, якими належне на праві власності ОСОБА_8 домоволодіння було поділене між спадкоємцями без урахування інтересів та прав на спадщину ОСОБА_1

Апеляційний суд Дніпропетровської області відзначив, що з матеріалів справи видно, що ОСОБА_10, рідний брат ОСОБА_1, був сином ОСОБА_16 та ОСОБА_8, тобто спадкоємцем першої черги.

ОСОБА_10 постійно проживав з батьками, оскільки ОСОБА_8 була інвалідом і ОСОБА_10 доглядав за нею.

Після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями першої черги за законом були, окрім позивача ОСОБА_1, і інший син померлої - ОСОБА_10 і мати померлої - ОСОБА_9.

Відповідно до вироку Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000р. по справі №1-121/00, ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого п. «е» ст.93 КК України - умисне вбивство, скоєне з особливою жорстокістю, у відношенні до свого рідного брата - ОСОБА_10.

Згідно зі ст. 528 ЦК УРСР (1963р.) не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя.

Ця ж сама норма визначена і в статті 1224 ЦК України (в редакції 2003р.).

Отже, позивач не має права бути спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. відповідно до норм ст. 528 ЦК УРСР (1963р.)

Таким чином, державним нотаріусом Сьомої ДДНК було правомірно видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька - ОСОБА_10 на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки нотаріусу був наданий вирок Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000р. по справі №1-121/00, керуючись ст. 528 ЦК УРСР, нотаріус не брав до уваги спадкоємця ОСОБА_1, усуненого від спадщини.

Означене рішення набрало законної сили, а тому в силу вимог ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як видно з вироку Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000р. по справі №1-121/00, судовою колегією встановлено, що 25.09.1999р. в обідній час підсудний ОСОБА_1, перебуваючи за місцем мешкання - АДРЕСА_1 розпивав спиртні напої разом зі своїм товаришем. Приблизно о 14 год. 30 хв. додому повернувся рідний брат підсудного - ОСОБА_10, 1957р.народження, який проживав в цьому ж будинку і який також знаходився у нетверезому стані. Останній через вживання спиртних напоїв неодноразово вислуховував претензії молодшого брата. Маючи через це неприязні стосунки до ОСОБА_10, побачивши його в черговий раз нетверезим, підсудний розлютився і з метою позбавлення брата життя, став жорстоко бити його руками і ногами, фрагментом алюмінієвої палиці по різним частинам тіла, збивши його з ніг. Після чого, зв'язав йому мотузкою руки, ноги і користуючись його безпорадним станом, не звертаючи увагу на крики і прохання припинити насильство, продовжив побиття. Розуміючи, що заподіює братові особливі страждання, муки, облив його водою і став мучити: не менше п'яти разів туляться попередньо нагрітим на газовій плиті металевим шампуром до особливо чутливі ділянках тіла - поперекову і міжлопаточну область, заподіявши опіки шкіри. Потім, близько 15-ї години того ж дня затягнув ОСОБА_10 в будинок, силою кинув на диван, а сам пішов до свого знайомого ОСОБА_17, з яким продовжив розпивання спиртних напоїв. Повернувшись додому в той же день близько 20 год. 30 хв. і побачивши, що брат ще живий, підсудний, доводячи до реалізації умисел на вбивство, відновив побиття, що призвело до настання смерті ОСОБА_10 на місці скоєння злочину. Зазначеним насильством потерпілому заподіяні тяжкі тілесні ушкодження як небезпечні для життя - множинні двосторонні переломи ребер, перелом грудини, лопаток, кісток лицьового скелета, лівої скроневої кістки, множинні забої м'яких тканин, інші, які ускладнилися шоком і привели до смерті внаслідок поєднаної тупої травми тіла.

Судом підтверджена кваліфікація скоєного злочину - за п. «е» ст. 93 КК України, тобто, умисне вбивство, скоєне з особливою жорстокістю і призначене покарання у вигляді 13-ти років позбавлення волі у виправній трудовій колонії посиленого режиму (а.с. № 128 - 136 т. № 1).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з довідки про звільнення № 112 серії ТЕР № 186 від 26.09.2012р., виданої Копичинською виправною колонією, ОСОБА_1 відбував покарання в установах Державної кримінально-виправної служби з 26.09.1999р. по 26.09.2012р. (а.с. № 137 т. № 1).

Згідно зі ст. 528 ЦК УРСР (1963 р.) не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 1224 ЦК України (2003р.).

Як роз'яснено у п. 4. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» усунення від права на спадкування спадкоємців за законом та за заповітом можливе виключно на підставі рішення суду. За змістом ч. 1 ст. 1224 ЦК України підставою для позбавлення права на спадкування є умисне позбавлення життя спадкодавця чи будь-якого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їхнє життя. Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 цієї статті, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені вироком суду, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування.

Коло осіб, позбавлення життя яких усуває особу від права на спадкування, є вичерпним та чітко визначеним ч. 1 ст. 1224 ЦК України, це спадкодавець та можливі спадкоємці. Не може бути підставою для усунення особи від права на спадкування позбавлення ним життя іншої особи, яка на момент вчинення злочину не могла бути можливим спадкоємцем.

Отже, законодавцем як у ЦК УРСР (1963р.) так і у ЦК України (2003р.) визначено критерії, які дають підстави позбавити суб'єктивних прав на спадкування певних суб'єктів, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування, наприклад, призначення спадкоємцями в тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого законом строку.

Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавиця ОСОБА_8 померла у 1995 році, а злочин, направлений на позбавлення життя ОСОБА_10 скоєний позивачем у 1999 році, тобто вже коли ОСОБА_10 був спадкоємцем за законом після смерті матері.

Таким чином, враховуючи наявність рішення суду, яким вирішено питання про законність видачі свідоцтва про право на спадщину сину ОСОБА_10 - ОСОБА_3, а також вирок суду, яким позивача засуджено за навмисне позбавлення життя спадкоємця - ОСОБА_10, суд доходить висновку про відсутність у позивача права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд вважає, що факт навмисного позбавлення життя спадкоємця - ОСОБА_10 є достатнім доказом для висновку про відсутність у позивача права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 і як наслідок - про визнання права власності за ним у порядку спадкування за законом.

При цьому, доводи позивача про наявність у нього права на спадщину як в особи, що фактично вступила в управління і володіння спадковим майном згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.), є лише передумовою для спадкування.

Проте позивачем при обґрунтуванні позову поза увагою залишена обставина, передбачена ст. 528 ЦК УРСР (1963р.) і ст. 1224 ЦК України (2003р.), яка у будь-якому разі виключає суб'єктивне право на спадкування, навіть за наявності передумов для спадкування.

Надаючи оцінку показанням свідка сторони позивача - ОСОБА_18 (а.с. № 5-6 т. № 2), допитаного 20.09.2018р., та свідків сторони відповідача - ОСОБА_19, ОСОБА_20 (а.с. №11-14 т. №2), допитаних 09.10.2018р., про обставини проживання позивача і його брата ОСОБА_10 у спадковому будинку, суд вважає, що їх показання спрямовані лише на підтвердження або спростування тих самих передумов для прийняття спадщини.

Водночас, ці свідчення не можуть звести нанівець рішення суду у цивільній справі № 201/7886/16-ц (провадження № 2/201/2094/2016) і вирок у кримінальній справі №1-121/00, які набрали законної сили і мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи.

Отже, враховуючи наявність підстави для усунення позивача від спадкування за законом, ті обставини, що позивач був зареєстрований, проживав за адресою спірного будинку до 1999р. (до взяття під варту) не можуть бути єдиними і достатніми для права на спадкування.

Суд додатково звертає увагу на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017р. відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 31.03.2000р. на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 виданого ОСОБА_3 (а.с. № 31-32 т. № 1).

Суд не може положити в основу рішення суду доводи позивача про те, що його право на спадщину залежить від наявності/відсутності такого права у брата ОСОБА_10, оскільки той не звернувся свого часу із заявою про прийняття спадщини, а син - відповідач ОСОБА_3 успадкував ? будинку у порядку трансмісії.

Як встановлено судом, при видачі свідоцтва про спадщину 31.03.2000р. на ім'я ОСОБА_3, позивача було усунуто нотаріусом від права на спадкування на підставі ст. 528 ЦК УРСР (1963р.) (через скоєння злочину щодо спадкоємця), а не у зв'язку з наявністю спору про право на частку у складі спадщини, або з будь-яких інших причин.

Наявність відмови нотаріуса Першої ДДНК у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.04.2013р. № 1156/02-31 у зв'язку з відсутністю оригіналу документа про право власності жодним чином не наділяє позивача правом на спадкування, а лише правом на вирішення спору в судовому порядку.

Варто відмітити, що відсутність спору між позивачем і третіми особами - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на їх спадщину за заповітом, що слідує зі змісту позовної заяви і пояснень третіх осіб (а.с. № 17-18, 25-26 т. № 2), не впливає на суть вирішення спору, оскільки спір, що розглядає суд, не стосується їх часток.

Той факт, що довідкою КП «ДМБТІ» ДОР № 4513 від 15.05.2013р. визначено, що 1/6 частина домоволодіння досі зареєстрована за померлою ОСОБА_8 (а.с. № 16 т. № 1), також не дає позивачу підстав стверджувати про наявність права на спадкування, з огляду на вищенаведені висновки суду.

За вищезазначеного, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Суд не обговорює питання про строки позовної давності, оскільки дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог, а в межах позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи та ті обставини, що позивачу ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 29.09.2017р. було відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та відстрочено його сплату на строк не більше, як до ухвалення судового рішення по справі (а.с. № 37 т.№ 1), та приймаючи до уваги, що ці судові витрати були сплачені позивачем двома квитанціями від 26.04.2018р. та від 23.10.2018р. на загальну суму 1500грн. (а.с. № 35 т. №2), суд вважає, що судові витрати по справі покладаються на позивача ОСОБА_1 (оскільки в задоволенні його позовних відмовлено).

На підставі викладеного, керуючись ст.528 ЦК УРСР (1963р.), ст.256 ЦК України (2003р.), у п. 4. листа ВССУ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, ч.4,5,6 ст. 82, ст.ст. 89, 141, ч.1 ст. 247, ст.ст.259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд ,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (треті особи - Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_6) про визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.