Справа № 336/2531/17
Пр. № 2/336/85/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2018 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - п'ята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності в порядку спадкування на частку в праві спільної власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частку в праві спільної власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

В позові зазначив, що є сином і спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_1, смерть якого сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Під час перебування у шлюбі з відповідачем, а саме: 17 березня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу спадкодавець набув трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Так як майно набувалось під час перебування подружжя у шлюбі, воно вважається об'єктом спільної сумісної власності дружини і чоловіка, чиї частки в праві спільної власності є рівними і становлять ? частину квартири. Таким чином, після смерті батька позивача відкрилась спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_2, право на яку належить спадкоємцям в рівних частках. Частка, що припадає йому як спадкоємцю першої черги, становить ? частину від спадкової маси і дорівнює ? частині квартири. У встановлений законом строк позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на вказане майно.

У зв'язку з викладеним позивач просить визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач наполягає на задоволенні позову.

Представник позивача підтримала вимоги свого довірителя. Просить про ухвалення рішення на його користь.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що на набуття вказаної квартири були витрачені кошти її сина - ОСОБА_5, який придбав це житло в той же день, коли відбулася купівля-продаж належної йому однокімнатної квартири в одному з будинків по АДРЕСА_6. Право власності на квартиру на прохання сина було зареєстроване за відповідачем, оскільки у сина в той час були напружені стосунки з дружиною, тому він побоювався, що надання житлу, яке придбано за його особисті кошти, статусу спільного майна подружжя може потягти за собою в подальшому ініціювання дружиною спору про поділ цього майна. З моменту купівлі вказаної квартири до теперішнього часу вона використовується виключно членами сім'ї сина для проживання, житло не має жодного відношення до набутого подружжям ОСОБА_1 майна. Її чоловік був дуже пунктуальною людиною, тому за умови його фінансової участі в придбанні цієї речі він неодмінно оформив би право на частку в праві спільної власності на неї.

Оскільки на час відкриття спадщини майно, на яке претендує позивач, не належало спадкодавцеві, він не ініціював визначення його частки за життя, не оспорюючи правомірності реєстрації права на квартиру за жінкою, між тим успадкувати можно лише те майно, яке належало спадкодавцеві на день смерті, просить про відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача підтримав доводи своєї довірительки. Просить про відмову у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_1, смерть якого сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а. с. 6). Після смерті ОСОБА_1 позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а. с. 30), не отримавши свідоцтва про право на спадщину, у видачі якого спадкоємцю на підставі постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено (а. с. 46, зворотний бік, - 47).

17 березня 2008 року ОСОБА_3, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_1, набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а. с. 12).

В силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно із ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті.

Виходячи з наведених положень цивільного законодавства про спадкування, спадкову масу становлять предмети матеріального світу, а також права та обов'язки, що належать особі на день її смерті.

Вирішуючи позов на користь відповідача, суд враховує, що зміст заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 05.02.2015 року про те, що спадкоємець бажає прийняти належне спадкодавцеві майно, відповідає наведеним правилам закону про предмет спадкування, яким може бути лише належне спадкодавцеві майно.

Між тим, як встановлено судом, спадкодавець на день своєї смерті не був учасником права спільної власності на квартиру, на частку в якій в порядку спадкування претендує позивач.

Суд, який вважає за необхідне покласти в основу своїх міркувань про необґрунтованість позову наведені доводи про те, що об'єктом спадкування може бути лише належне спадкодавцеві на момент відкриття спадщини майно, вважає, що спадкодавець не набував права власності на частку в цій квартирі як подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України, в силу якої вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим за змістом ст. 57 СК України майно, що набуте дружиною, чоловіком під час шлюбу, але на кошти, що належать їй, йому особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

З аналізу наведених положень сімейного законодавства в їхньому співставленні випливає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, належить установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Про набуття спірного житла за рахунок коштів ОСОБА_5 свідчать показання самого ОСОБА_5 як свідка, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 про те, що купівля квартири відбувалася в день, коли свідок продав належне йому житло за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 78).

Про те, що на набуття квартири здебільшого витрачені кошти від продажу житла в будинку по АДРЕСА_7 свідчать відомості про ціну договорів, відповідно до яких продаж житла по АДРЕСА_7 відбувся за 202000 грн. (а. с. 78), а купівля квартири по АДРЕСА_1 - за 250000 грн. (а. с. 12).

На вказаний умовивід суду не впливають твердження представника позивача про те, що в день продажу набувач житла по АДРЕСА_6 передала ОСОБА_5 лише 30000 грн., зобов'язавшись решту суми віддати в строк до 30 березня 2008 року, так як судом встановлено, що в цей же день (17 березня 2008 року) для набуття вказаного житла сторона за договором отримала кредитні кошти у фінансовій установі, які і були вручені ОСОБА_5 одразу після укладення договору кредитування.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, які на запрошення відповідача були очевидцями вчинення вказаних правочинів, підтвердили, як і свідок ОСОБА_5, пояснення відповідача про те, що саме на прохання сина відповідач виступила стороною в договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5.

Крім того, вказані особи пояснили, що на придбання цієї нерухомості окрім грошей від продажу належної ОСОБА_5 квартири були використані заощадження бабки ОСОБА_5, яка свого часу отримала грошову компенсацію як жертва нацистських репресій.

Доводи про використання житла для проживання сім'ї ОСОБА_5 логічно підтверджують довідки про реєстрацію місця проживання фізичних осіб (а. с. 53-56). Констатуючи відсутність права на частку в праві власності на спірну квартиру у спадкодавця ОСОБА_1, смерть якого сталася за спливом семи років після набуття відповідачем квартири, суд враховує, що спадкодавець за життя не скористався правом на визначення статусу частки в праві спільної власності на майно, як такої, що набута у шлюбі, не ініціював поділ майна подружжя, що означає, на думку суду, усвідомлення ним відсутності права на спірну квартиру та небажання захищати своє право.

В силу ст. 2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини з його виховання, розвитку та утриманню.

Так як учасниками майнових відносин подружжя є чоловік і жінка, між тим, як встановлено судом, за життя фізична особа - учасник цих правовідносин не порушував питання про захист свого права щодо спірного майна, суд знаходить, що право на подання цього позову позивачеві як спадкоємцю особи не належить.

У зв'язку з викладеним суд вважає, що ОСОБА_1 всупереч вимог цивільного процесуального законодавства про змагальність не довів факт належності спадкодавцю майна, на отримання якого в спадщину претендує позивач, що не дає суду підстав для ухвалення рішення на його користь.

Керуючись ст. ст. 16, 355, 368, 1216-1218, 1269 ЦК України, ст. 2, 57, 60, 69, 70 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_8, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, до ОСОБА_3, що зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_9 , персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_2, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення суду буде складено 12 лютого 2018 року.

Суддя О.В. Щаслива