Провадження №22-ц/772/190/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач :Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 рокуСправа № 127/11015/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого: Голоти Л.О.,

суддів: Кучевського П.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2017 року, ухвалене суддею Федчишеним С. А. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення від спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26.12.2014 року ОСОБА_4, батько позивача, склав заповіт, яким заповів ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він матиме право за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Окрім позивача, спадкоємцем першої черги є також відповідачка ОСОБА_3, як дружина померлого ОСОБА_4, якою після смерті ОСОБА_4 було подано заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Разом з тим, на думку позивача, відповідачка повинна бути усунена від права на спадкування, оскільки протягом 2013 року ОСОБА_4 періодично проживав у позивача так як між відповідачкою і ним часто виникали сварки, непорозуміння і відповідачка час від часу відправляла ОСОБА_4 з дому.

З січня 2014 року позивач остаточно забрав ОСОБА_4 до себе, так як відповідачка вигнала його з їхнього місця проживання у с. Ясенки, Липовецького району. У нього на той час, ще у 2013 році уже стався перший інсульт (гостре порушення мозкового кровообігу) і він потребував сторонньої допомоги, хоча був при здоровому розумі та ясній пам'яті, розумів значення своїх дій. Відповідачка самоусунулась від надання допомоги ОСОБА_4, який перед смертю, останні роки потребував постійного догляду, оскільки хворів на хвороби, пов'язані із серцево - судинною системою, та загальними хворобами, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 74 від 26.06.2015 року, де також вказано, що суттєві стани які сприяли на смерть, але не пов'язані із захворюванням чи його ускладненнями, але безпосередньо є причиною смерті є гіпертонічна хвороба, УХС: нестабільна прогресуюча стенокардія, дифузний кардіосклероз, миготлива аритмія.

Також зазначає, що ОСОБА_4 з часу переїзду фактично перебував на повному утриманні позивача, оскільки він допомагав йому матеріально, годував його, купував необхідні речі, оплачував лікування в лікарні, відвідував його та до дня смерті проживав у АДРЕСА_1 разом із позивачем та його родинною. З початку 2015 року через погіршення стану здоров'я ОСОБА_4 став постійно лежачим, перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечувати умови свого життя, усі витрати по його утриманню позивач взяв на себе. Окрім того, під час госпіталізації батька до лікарні тільки родина позивача відвідувала хворого, та купувати усі необхідні ліки, опікувалась над ОСОБА_4 Крім того, витрати на поховання ОСОБА_4 поніс позивач.

Виходячи з наведеного, положень ст. 1224 ЦК України, ОСОБА_2 просив усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом за спадкодавцем ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2017 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 від права на спадкування за законом за спадкодавцем ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та її представника-адвоката, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення, передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вище вимогам, оскільки суд ухвалив рішення без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи.

У справі встановлено, що згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

11.06.2014 року ОСОБА_4 зробив заповітне розпорядження: належне йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і земельну ділянку, які знаходяться в АДРЕСА_2 та земельну ділянку (пай), посвідчену державним актом серії НОМЕР_1 розміром - 2,9123га, що знаходиться на території Лукашівської сільської ради, та взагалі все те, на що він матиме право по закону на день його смерті від заповідає дружині ОСОБА_3, яка проживає м. Вінниця.

Згідно заповіту від 26.12.2014 року ОСОБА_4 заповів своєму синові ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, а також все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про смерть від 02.07.2015 року, серія НОМЕР_2.

З 01.03.2005 року по день смерті ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, відповідно до копії свідоцтва про шлюб від 01.03.2005, серії НОМЕР_3.

Судом також установлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 відповідно до ст. 1261 ЦК України є сторони по справі: позивач ОСОБА_2 (син спадкодавця) та відповідачка ОСОБА_3 (дружина спадкодавця).

Відповідно до довідки № 206 від 26.01.2016 року Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_2 дійсно проживав та доглядав, піклувався за своїм батьком ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1), який до дня смерті проживав АДРЕСА_1. Згідно пояснень від сусідів та вуличного депутата ОСОБА_2 дійсно доглядав та піклувався за своїм батьком, похорони здійснив за власні кошти.

Відповідно довідки № 314 від 26.05.2017 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, лікувався в терапевтичному відділенні Липовецької ЦРЛ з 18.04.2014 року по 01.05.2014 року з діагнозом: Ішемічний інсульт в правій півкулі головного мозку на тлі гіпертонічної хвороби ІІІ ст., а також проходив лікування з 26.05.2014 року по 06.06.2014 року в кардіологічному відділенні Липовецької ЦРЛ з приводу діагнозу: повторний ішемічний інсульт в вертебробазілярному басейні на тлі дисциркуляторної змішаної енцефалопатії ІІ ст..

Згідно довідки № 01-11-584 від 09.06.2017 року Немирівської центральної районної лікарні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, перебував на стаціонарному лікуванні в реанімаційному відділенні Немирівської ЦРЛ із 08.06.2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 з діагнозом: повторне ГПМК по ішемічному типу в стовбурі головного мозку з лівобічним геміпарезом, бульварними розладами. Набряк головного мозку.

Згідно листа ПАТ «Державний ощадний банк України» від 21.06.2017 року щодо видачі коштів з пенсійного рахунку ОСОБА_4 в період з 12.11.2009 року по 21.10.2014року отримувались по довіреності ОСОБА_3, в період з 21.10.2014 року по 12.03.2015 року отримувалися ОСОБА_4, а в період з 12.03.2015 року до 12.06.2015 року отримувалися по довіреності ОСОБА_3.

Згідно акту виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області № 565 від 15.09.2017 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживав за адресою: АДРЕСА_1 у 2013 році, 2014 році, до моменту смерті 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обставину ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, оскільки її бездіяльність, незацікавленість життям та здоров'ям чоловіка, який в силу своєї хвороби знаходився в безпорадному стані, слід розцінювати як дії, що спрямовані на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу чоловіку, у тому числі й моральну, який її потребував, тобто таке ухилення відповідача пов'язане з винною поведінкою, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюється на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

За змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні зазначених в ній обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд, при вирішенні такої справи повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при вирішенні спору судом підлягає з`ясуванню і питання чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця, якого просять усунути від спадщини, за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Пленум Верховного Суду України у роз'ясненнях, викладених у п. 6 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» звертає увагу судів на те, що факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року звертає увагу судів також на те, що для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, апеляційний суд вважає помилковим, адже позивачем не доведено відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення, наявність усіх фактів, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, адже лише при одночасному настанні їх у сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що з січня 2014 року позивач забрав до себе батька з місця проживання у с. Ясенки Липовецького району.

Також позивачем зазначено, що батько перебував на його повному утриманні до дня смерті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув увагу та не надав оцінки у своєму рішенні тій обставині, чи потребував спадкодавець в отриманні допомоги від відповідачки (яка є пенсіонеркою та проживає в іншому селі) за умови надання йому допомоги сином та, чи звертався спадкодавець до відповідачки про надання такої допомоги, та чи ухилялася відповідачка від надання такої допомоги чоловіку, а також те, чи мала вона змогу надавати таку допомогу ураховуючи те, що за змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено тієї обставини, що спадкодавець потребував в отриманні допомоги від відповідачки, зважаючи на те, що позивачем зазначається, що така допомога надавалася ним в повному обсязі і забезпечувалися потреби спадкодавця.

Доказів про наявність матеріальних труднощів для забезпечення умов життя спадкодавця у справі немає.

Не надано позивачем також докази того, що спадкодавець звертався до відповідачки з проханням про надання такої допомоги та йому було відмовлено.

У справі відсутні також докази того, що спадкодавець мав потребу в постійному, довічному, сторонньому догляді (довідка з лікарні).

На підставі наведеного, апеляційний суд доходить висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, оскільки правових підстав для задоволення позову немає.

Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги відповідачкою.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 371 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема : порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі доводи заслуговують на увагу, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704 грн. (а.с. 140) та витрати на правову допомогу в сумі 4500 грн.

Керуючись п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 141, 258 ч.4, 259 ч.1, 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від спадкування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 704 гривні за подання апеляційної скарги та витрати на правову допомогу в розмірі 4500 гривень, всього 5204 (п'ять тисяч двісті чотири) гривні.

Постанова суду апеляцій інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис П. В. Кучевський

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий Л. О. Голота