Провадження № 22-ц/824/1559/18 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 червня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АБ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 21 жовтня 2011 року між банком і відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою» та «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 380 грн. із сплатою 27,6 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконував цих обов'язків в повному обсязі, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 30 квітня 2017 року становить 12068,26 грн., з яких тіло кредиту - 148,92 грн., проценти - 7768,47 грн., пеня та комісія 3100 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова -550,87 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 12068,26 грн. та судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивоване недоведеністю позовних вимог банку.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги банку задоволити у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм матеріального і

- 2 -

процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність позову, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідача, розрахунок боргу і інші докази, які підтверджують, що відповідач активував картку, користувався рахунком та погашав заборгованість в тому числі і за процентами і не надав жодного спростування наданого банком розрахунку боргу. Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, він є укладеним між сторонами, а відтак згідно ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами. Суд порушив норми процесуального права щодо рівності перед законом і судом, змагальності та диспозитивності, ухилився від вирішення спору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» належно повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 жовтня 2011 року відповідач ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 380 грн., що стверджується копією анкети-заяви.

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах.

Відповідач користувався кредитними коштами та періодично здійснював погашення кредиту у розмірі 30-250 грн., що стверджується наданим банком розрахунком.

Також судом встановлено, що останнє погашення кредиту ОСОБА_3 здійснив 13 липня 2014 року у розмірі 100 грн., після чого кредит не повертав. Починаючи із жовтня 2014 року у нього утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 148,92 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог банку.При цьому суд виходив із того, що банком не надано

- 3 -

до справи належного розрахунку заборгованості, який би відповідав змісту позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Вирішуючи спір, суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам. Зокрема, на підтвердження своїх вимог банк надав до суду копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_3, яка підписана відповідачем 21 жовтня 2011 року і містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема дату його народження, індивідуальний податковий номер, дівоче прізвище матері, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного і домашнього телефонів.

Також, банк надав розрахунок боргу, який містить детальну інформацію про рух коштів по кредитній картці і підтверджує факт користування позичальником кредитними коштами, в тому числі регулярне внесення коштів на погашення кредиту. В наведеному розрахунку відображені як розмір коштів, які використовував відповідач, так і розмір коштів, які він вносив на погашення кредиту (а.с.3-4).

Вказані документи належним чином посвідчені печаткою та підписом відповідальної особи і не спростовані відповідачем. Будь-яких доказів про те, що банк подав недостовірні документи, відповідач суду не надав.

Крім того, суд не звернув уваги, що відповідач подав відзив на позов, з якого не вбачається заперечення ним факту підписання анкети-заяви про видачу кредитної картки та отримання кредитних коштів. Зі змісту заперечень слідує, що його позиція зводиться до незгоди з розміром боргу та того, що він не підписував Умов та правил надання банківських послуг, а тому Умови не є складовою частиною укладеного між ним і банком договору.

Наведені докази у своїй сукупності та взаємозв'язку підтверджують факт звернення відповідача до банку, отримання кредитних коштів та виникнення кредитних правовідносин і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

Окрім того, відмовляючи у позові з підставнедоведеності позовних вимог банку щодо розміру заборгованості, суд одночасно послався у рішенні на встановлення судом факту укладення між сторонами кредитного договору та виникнення у нього заборгованості за кредитом у розмірі 12068,26 грн. Вказані висновки є взаємовиключними і свідчать про порушення судом норм процесуального права, зокрема вимог ст.263 ЦПК України щодо законності і обгрунтованості рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до поданої ОСОБА_3анкети-заяви від 21 жовтня 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 380 грн.

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати

- 4 -

грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Поскільки позичальник ОСОБА_3 користувалася отриманими кредитними коштами іне повернув їх в повному обсязі, то згідно вимог банку та та приписів закону стягує із відповідача на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 148,92 грн.

Вимоги банку про стягнення із відповідача процентів підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами (ч.1). Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч.2).

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівніоблікової ставки НБУ.

Судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої відповідач ОСОБА_3 отримав грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами, як і взагалі відсутня позначка позичальника яку саме платіжну картку та з якими кредитними умовами, включаючи розмір процентів, він бажає отримати.Тобто, між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 27,6 %, в тому числі збільшених із 01 вересня 2014 року - 32,4 %, а із 01 квітня 2015 року - 42 %.

За таких обставин у зв'язку із відсутністю між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, суд згідно вимог ст.536, ст.1048 ЦК стягує на користь банку проценти за користування позичальником ОСОБА_3 кредитними коштами з моменту виникнення заборгованості і по 30 квітня 2017 року (згідно позовних вимог банку), з урахуванням боргу за тілом кредиту 148,92 грн. та облікових ставок НБУ, які діяли в цей період, в розмірі 73,93 грн.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про

- 5 -

предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_3, на підставі якої відповідач отрима грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів, що підтверджує відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування кредитними коштами.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідачки. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме такий висновок міститься у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 рокуу справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Вимоги банку про стягнення пені та штрафу не підлягають до задоволення з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві ОСОБА_3 від 21 жовтня 2011 року відсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (штраф, пеня).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови не містять підпису позичальниці, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка (штраф, пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києвавід 06 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, мешкає за адресою: 01001, АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: м.Київ вул.Грушевського 1-д, рахунок

- 6 -

3111, МФО 305299) заборгованість за кредитним договором у розмірі 222 гривні 13 коп., яка включає тіло кредиту - 148 гривень 92 коп. та проценти - 73 гривні 93 коп., а також судовий збір у розмірі 100 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: