Справа № 587/1428/18
УХВАЛА
03 серпня 2018 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Дашутіна І.В., при секретарі Макошенець С.І., розглянувши у підготовчому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «ОСОБА_2І.», третя особа ліквідатор фермерського господарства «ОСОБА_2І.» про встановлення факту укладення договору,
По справі за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «ОСОБА_2І.», третя особа ліквідатор фермерського господарства «ОСОБА_2І.» про встановлення факту укладення договору проведено підготовку до судового розгляду.
Представник позивача в підготовчому засіданні не заперечував проти призначення до розгляду даної справи.
Представник відповідача в підготовче засідання не зявився, хоч про розгляд справи повідомлявся.
Представник третьої особи в підготовчому засіданні заперечував проти призначення справи до розгляду та просив закрити провадження у даній справі, обґрунтування чого виклав відзиві на позов.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: залишення позовної заяви без розгляду, закриття провадження у справі, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Так, в обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що «Відповідач неправомірно не визнає факту укладення між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2І.» договору купівлі-продажу від 26.12.2009 р., акту приймання-передачі від 27.12.2009 р. та угоди пре залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 р.», а також на втрату оригіналів зазначених документів.
З 2014 року і до сьогодні у судах господарської юрисдикції у межах справи про банкрутство розглядається заява ліквідатора фермерського господарства «ОСОБА_2І.» про визнання недійсними договору купівлі- продажу від 26.12.2009 р., акту приймання-передачі від 27.12.2009 р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 р.
І саме «втрата» позивачем договорів під час спору у судах господарської юрисдикції є причиною обґрунтованого сумніву ліквідатора в їх існуванні.
ОСОБА_1 не виконав жодної вимоги ухвал судів різних інстанцій господарської юрисдикції щодо надання оригіналів договорів протягом 2014-2017 рр. І лише у 2017 р при застосуванні господарським судом Сумської області заходів процесуального примусу та попередженні ОСОБА_1 про кримінальну відповідальність за невиконання рішень суду, ним була зроблена заява про ніби-то втрату зазначених документів, на доведення чого не надав жодних доказів.
У відповідності до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Більше, того і інші обставини свідчать про те, що такі договори укладені бути не могли:
Так, під час апеляційного провадження у справі №2-2227/10 за апеляційною скаргою ліквідатора на ухвалу про затвердження мирової угоди, за якою було передано комбайн ОСОБА_1, жодним чином не згадувалися зазначені угоди. Відповідно, комбайн передавався саме за мировою угодою, яка в подальшому була скасована, а жодних інших правочинів стосовно комбайна не було. Ухвало Сумського апеляційного суду від 10.04.2014 р. мирову угоду було скасовано, а справу передано на новий розгляд до Ковпаківського районного суду м. Суми, звідки до Сумського районного суду Сумської області за підсудністю, де справі було присвоєно новий номер №587/1172/14-ц.
Реєстрація комбайна за ОСОБА_1 здійснювалася саме на підставі мирової угоди, а не на підставі будь-яких інших угод.
Із зазначеним погодився Вищий господарський суд України у постанові від 12.04.2016 р. у справі №19/49-10, який вказав на необхідність встановлення факту, чи дійсна укладалися такі договори.
Зокрема, суд вказав: «висновки судів стосовно наявності між сторонами правовідносин з купівлі-продажу, які виникли внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі продажу від 26.12.2009 р., факт укладання та існування оригіналу якого заперечується ліквідатором ФГ "ОСОБА_2І.", є передчасними».
На даний час справа щодо визнання вказаних угод недійсними відповідно до постанови Верховного суду від 29.03.2018 р. направлена на новий розгляд до господарського суду Сумської області.
Отже, позивач, вводячи суд в оману, будучи відповідачем у справі в господарському суді, та обізнаним про новий розгляд справи, переводить спір у іншу площину, та стверджує про «неправомірне невизнання факту укладення договорів».
У примітці у позовній заяві позивач вказує, що не подавав іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.
У новій редакції ЦПК законодавець у ст. 175 передбачив таку примітку з метою гарантування позивачем, що в жодному іншому суді не розглядається подібний спір.
Однак, позивач умисно приховав від суду факт того, що розгляду спору у господарському суді Сумської області станом на даний час продовжується.
Відповідно до положень Закону України про банкрутство визнання недійсними угод, укладених боржником, здійснюється в межах справи про банкрутство.
Відповідно до положень ч. 4 статті 10 Закону України про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.
Відповідно до ч. 8 ст. 20 ГПК України справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
Виходячи із вищезазначених вимог статті 20 ГПК України та враховуючи особливості Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" господарські суди розглядають в межах справи про банкрутство усі майнові спори з вимогами до боржника у процедурах банкрутства.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 15 розяснено, що провадження у справах про банкрутство регулюється Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону від 30 червня 1999 р. № 784-ХІV, далі - Закон), ГПК України, іншими законодавчими актами України. Закон містить спеціальні норми, які мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Отже, позовні вимоги позивача безпосередньо повязані з питанням визнання недійсними угод, укладених боржником, та майновим спором щодо права власності на комбайн, відтак мають розглядатися у межах справи про банкрутство.
Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у дані сраві.
З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 196-198, 200 ЦПК України,-
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «ОСОБА_2І.», третя особа ліквідатор фермерського господарства «ОСОБА_2І.» про встановлення факту укладення договору.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити ухвалу суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Сумської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повної ухвали суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Дашутін