Справа №2-1223/11 22.01.2018
Справа №2-1223/11 Головуючий першої інстанції Чернявська Я.А.
Провадження №22-ц/784/22/18 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 січня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника третьої особи - Кабацюри О.Л.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 14 вересня 2011 року, ухваленого головуючим суддею Чернявською Я.А. в приміщенні того ж суду о 14:30 год., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 11 серпня 2006 року позивач ОСОБА_2 перебувала з відповідачем ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 19 січня 2011 року.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Посилаючись на викладене, а також на те, що досягти згоди щодо місця проживання дитини сторони не можуть, оскільки відповідач є громадянином США та постійно там проживає, а під час перебування на території України погрожує забрати дитину, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання її дочки ОСОБА_8 за місцем свого проживання.

Заочним рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 14 вересня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання її матері - ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 вересня 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Так, вирішуючи позов районний суд вважав, що наявні в матеріалах справи докази, які стосуються особистих та етичних якостей сторін, дають підстави визначити місце проживання дитини з її матір'ю - ОСОБА_2.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області з таким висновком погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

В силу ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьками.

Частинами 1, 2 ст.161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В силу ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно вiд того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В силу ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.ст.8,11,15 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, для розлучення малолітньої дитини з матір'ю мають бути встановлені виняткові обставини, які визначені у ч.2 ст.161 СК України.

Під час апеляційного розгляду справи, Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 11 грудня 2017 року надала витяг з рішення Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №22 від 28 грудня 2017 року, відповідно до якого слідує, що натепер надати висновок органу опіки та піклування про розв'язання спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини є неможливим, оскільки батьки дитини проживають за межами міста Миколаєва.

За вказаних обставин, оскільки у іншій спосіб отримати письмовий висновок щодо розв'язання спору за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є неможливим, а також враховуючи, що такий висновок носить лише рекомендаційний характер і не є обов'язковим для суду при ухваленні рішення, то колегія суддів вважає за можливе переглянути справу за наявними в ній доказами на час ухвалення судового рішення.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що з 11 серпня 2016 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі та вони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.9,11).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 19 січня 2011 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 08 лютого 2011 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (том 1 а.с.13,14).

На час вирішення спору малолітня дочка сторін мешкала разом з матір'ю, якій останньою створені належні житлово-побутові умови. Дитина розвинена згідно свого віку, відвідувала дошкільний навчальний заклад і мала все необхідне для повноцінного розвитку.

Зокрема, згідно Акту обстеження умов проживання сім'ї ОСОБА_2, складеного 03 грудня 2010 року, слідує, що за місцем її проживання та проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, для дитини створені всі умови для проживання, виховання та розвитку, тому є всі підстави для проживання малолітньої дитини разом з матір'ю (том 1 а.с.16).

Відповідно до характеристики із Дошкільного навчального закладу №140 «Малятко», який відвідувала малолітня ОСОБА_8, остання є здоровою, активною, уважною, ласкавою та доброзичливою дівчинкою, яка із радістю відвідує садочок (том 1 а.с.30).

Згідно характеристики із місця роботи ОСОБА_2, виданої Малим впроваджувальним колективним підприємством «Вікінг», позивач зарекомендувала себе, як старанний, дисциплінований, уважний робітник. До своїх обов'язків ставиться відповідально, доручену роботу виконує своєчасно. ОСОБА_2 ввічлива та комунікабельна людина. Суспільних нарікань не має (том 1 а.с.29).

В матеріалах цивільної справи також відсутні відомості, що негативно характеризують позивача за місцем проживання чи місцем роботи.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року №39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках.

В той же час, виключних обставин, які дають підстави для розлучення малолітньої дитини з її матір'ю, у відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та змісту ст.161 СК України, районним судом на час розгляду справи не встановлено.

Не надано і відповідачем, під час розгляду справи в апеляційній інтенції, належних та допустимих доказів щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про існування підстав для розлучення малолітньої дитини з матір'ю, хоча за приписами ЦПК України це є його обов'язком.

Також, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції врахував приписи Декларації про права дитини, міжнародних актів, що регулюють питання захисту прав та свобод дітей, національного законодавства та встановивши, що позивач добросовісно відноситься до виконання своїх батьківських обов'язків, створює всі належні умови для проживання та виховання дитини, здатна матеріально забезпечувати дитину всім необхідним для нормального утримання, розвитку, відпочинку та виховання, дійшов правильного висновку щодо визначення проживання малолітньої дитини - саме з матір'ю.

Жодних фактів, ознак чи наявність інших випадків, які б давали підстави вважати, що залишення дитини з матір'ю є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, судом першої інстанції не встановлено.

Отже, враховуючи всі обставини даної справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, встановивши про відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю, а також врахувавши як інтереси дитини з огляду на її малолітній вік, психофізіологічні особливості малолітньої дитини, її прихильності у цьому віці до матері, так і відсутність негативних факторів пов'язаних з особою позивача, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав, передбачених ст.161 СК України для визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Також, на думку колегія суддів, встановлення місця проживання дитини з матір'ю на час ухвалення судового рішення та на відповідному етапі розвитку дитини максимально відповідало її інтересам.

Посилання відповідача на те, що в оскаржуваному судовому рішенні помилково зазначена конкретна адреса місця проживання дитини, не впливає на правильність висновку суду, оскільки місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі щодо недостойної поведінки позивача ОСОБА_2 не знайшли свого належного підтвердження, а отже не можуть бути взяти до уваги при вирішенні справи.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що позов пред'явлено з порушенням правил підсудності є необґрунтованими, оскільки такий позов був пред'явлений з дотриманням правил ч.10 ст.110 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Посилання в апеляційній скарзі на розгляд судом першої інстанції справи без належного повідомлення відповідача ОСОБА_4, а відповідно і без його участі, не є само по собі безумовною підставою саме для скасування судового рішення, проте ця обставина надавала відповідачу право надати апеляційному суду всі докази, які він бажав надати для дослідження.

Інші обставини, зазначені в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ЦПК України та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367,374,375,381,382,ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 14 вересня 2011 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 25 січня 2018 року