Єдиний унікальний номер 242/2290/17 Номер провадження 22-ц/775/149/2018
Єдиний унікальний номер 242/2290/17 Головуючий у 1 інстанції Пирогова Л.В.
Номер провадження 22-ц/775/149/2018 Доповідач Дундар І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №5 в приміщенні суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року, ухвалене в приміщенні суду в місті Селидове Донецької області о 10-47 годині, повний текст судового рішення виготовлений 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що він працював з 17 березня 2010 року до 13 вересня 2016 року на ДП «Донецька залізниця», яке було реорганізовано в Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На день звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату. Просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 18041,39 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 55989 грн., індекс інфляції в сумі 3283,53 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 7466,81 грн.; у задоволені решти позовних вимог відмовлено, стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3, просив рішення суду скасувати, стягнути на його користь невиплачену заробітну плату в сумі 24606,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в суму 106911,00 грн., моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом порушені норми процесуального та матеріального права: суд не врахував, що стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати не обмежено строком позовної давності, суд помилково визначив суму 7466,81 грн., як суму невиплаченої заробітної плати, в той час як невиплачена заробітна плата складає 24606,56 грн., тобто порушив його право на отримання заробітної плати. Так само є помилковим рішення суду в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення суми за затримку виплати заробітної плати.

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» просили рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не в повній мірі встановлені обставини, що мають істотне значення, а саме, суд не врахував, що ПАТ «Українська залізниця» не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, в тому числі й ДП «Донецька залізниця», де працював позивач. Також, суд безпідставно не взяв до уваги, що за період роботи в ПАТ «Українська залізниця» з позивачем проведено повний і остаточний розрахунок

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 до суду не зявився, надав суду заву з проханням розглянути справу без його участі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Указом Президента "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" від 29 грудня 2017 року № 452/2017 ліквідовано апеляційний суд Донецької області, утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, з місцезнаходженням у містах Бахмуті, Донецьку і Маріуполі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

За змістом п.3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8 п.1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

На підставі п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-УІІІ від 3 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цієї редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що трудовий договір між позивачем та виробничим підрозділом «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» продовжив свою дію після наказу №1/ос від 31 серпня 2016 року у звязку з реорганізацією «ДП «Донецька залізниця», заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 з урахуванням податку складає 7466,81 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості по заробітній платі встановлюється відомостями про застраховану особу Управління Пенсійного фонду України в м. Авдіївці за формою ОК-7.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, оскільки 13 вересня 2016 року з ним проведено розрахунок, а з позовом ОСОБА_4 звернувся лише у червні 2017 року.

Але з такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказав, що 13 вересня 2016 року звільнився з ДП «Донецька залізниця», яке перед цим було реорганізовано в Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та просив стягнути заборгованість з заробітної плати в сумі 18041,39 грн. за період з березня 2016 року по вересень 2016 року (арк. спр. 1-4).

В матеріалах справи наявна трудова книжка позивача, з якої вбачається, що ОСОБА_2 працював з 17 березня 2010 року майстром на Донецькому будівельно-монтажному експлуатаційному управлінні ДП «Донецька залізниця», 1 вересня 2016 року ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», 13 вересня 2016 року позивача звільнено за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (арк..спр.8-11).

Відповідно до ч.4 ст.36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

За змістом ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Отже ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем по справі, а доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є необґрунтованими.

На підставі ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

За змістом ст. 57, 212 ЦПК України, в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі ч.3 ст.10, 60 ЦПК України в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи ані позивач, ані відповідач не надали жодних доказів на підтвердження наявності чи відсутності заборгованості по заробітній платі.

Але з індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_2 (арк..спр.83) вбачається, що відносно нього за спірний період в Пенсійному фонді України містяться наступні відомості: сума заробітку для нарахування пенсії, кількість днів стажу в місяці, позначка про сплату страхових внесків. За спірний період березень-вересень 2016 року сума заробітку для нарахування пенсії склала березень 2016 року 3976,95 грн., квітень 2016 року 3489,86 грн., травень 2016 року 0,00 грн., червень 2016 року 0,00 грн., липень 2016 року 0,00 грн., серпень 2016 року 0,00 грн., вересень 2016 року 7159,14 грн. страхові внески за квітень серпень 2016 року підприємством не сплачувались.

На підставі ч.8 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Виходячи з положень ст.168.1.1 Податкового кодексу податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу; ст.168.1.2 - податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Отже, на відповідача покладено обовязок по утриманню податків та інших обовязкових платежів із доходів позивача, отриманих за місцем роботи.

Аналізуючи вищевказані норми закону, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач має заборгованість перед позивачем по заробітній платі лише за один місяць - за квітень 2016 року в розмірі 3489,86 грн., оскільки заробітна плата нарахована, але не виплачена (не сплачено єдиний внесок), тобто висновки суду про те, що на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в сумі 7466,81 грн. не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що підлягають стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 22400,46 грн. також не ґрунтуються на законі та не відповідають обставинам справи.

Позивач не надав суду жодного доказу на обґрунтування того, що він працював в період з травня 2016 року по серпень 2016 року включно та йому була нарахована заробітна плата, індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України за даний період також не містять інформації щодо проведення нарахувань заробітної плати позивачу.

В позовній заяві поряд з вимогами про стягнення заробітної плати позивач просив стягнути також інфляційні нарахування.

Суд першої інстанції відмовляючи в решті позовних вимог, в порушення вимог процесуального закону, не навів жодного обґрунтування щодо відсутності підстав для стягнення інфляційних нарахувань.

На підставі Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

На підставі ст. 1, 2, 3 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Розрахована таким чином сума заробітної плати з урахуванням компенсації складе 4786,56 грн.

В той же час є помилковими висновки суду про пропуск позивачем строку звернення до суду і відповідно щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди.

На підставі ч. 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На підставі ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього кодексу 22 лютого 2012 року у справі N 4-рп/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач не провів повний розрахунок з позивачем в день звільнення, має перед ним заборгованість в сумі 3489,86 грн., тобто наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 р. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За змістом останнього абзацу пункту 4 цього Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

В матеріалах справи відсутні відомості відносно праці та розміру нарахованої заробітної плати позивача як протягом останніх двох календарних місяців перед звільненням, так і відносно попередніх двох місяців роботи.

Так само відсутній наказ про прийом позивача на роботу, але представником відповідача надано розрахунок заробітної плати за вересень 2016 року, з якого вбачається розмір посадового окладу позивача 4050 грн. та розмір нарахованої заробітної плати за вересень 2016 року збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України (арк.спр.83).

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) розділ ІY пункт 8, передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Враховуючи обставини, викладені вище, розрахунок середньої заробітної плати належить проводити виходячи з посадового окладу позивача 4050 грн., тобто середньоденна заробітна плата позивача складе 4050 / 21,5 = 188,37 грн., де 21,5 - середньомісячна кількість робочих днів.

Листами Міністерства соціальної політики від 20 липня 2015 року N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», від 05 серпня 2016 р. N 11535/0/14-16/13 та від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214 затверджені норми тривалості робочого часу на 2016, 2017, 2018 роки відповідно.

Розрахований на підставі даних листів час затримки розрахунку з дня звільнення 13 вересня 2016 року по 01 лютого 2018 року (день ухвалення рішення суду), складе 347 днів , тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 65364,39 грн. (188,37 х 347).

Але на підставі ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Отже при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Апеляційний суд за результатами розгляду справи дійшов висновку про часткове задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 4786,56 грн., тому з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4800 грн.

Крім того, апеляційний суд вважає доведеним під час судового розгляду той факт, що порушення строків виплати заробітної плати спричинило позивачу моральну шкоду, розмір якої з урахуванням вимог розумності та справедливості складе 500 грн., які належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; обставини, які суд визнав встановленими, недоведені; висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи; неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував. Від його сплати він звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Позовна заява була подана до суду 8 червня 2017 року (арк..спр.1-4), предмет позову вимоги майнового та немайнового характеру.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до п/п 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на час звернення до суду з позовом, у разі подання позовної заяви майнового характеру справлявся судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та за подання позовної заяви немайнового характеру справлявся судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року складав 1 600 грн.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 1280 грн. (1600 х 0,4 + 1600 х 0,4).

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 4786,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4800 грн., на відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в доход держави судовий збір на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 1280 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення виготовлений 5 лютого 2018 року

Головуючий