Справа №464/3629/17
пр.№ 4-с/464/13/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2018 м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі: головуючого - судді Мички Б.Р.,

секретар судового засідання Янишин М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз про визнання дій державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області неправомірними та скасування постанови,

у с т а н о в и в:

заявник ОСОБА_1 акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Львівгаз звернувся до суду із скаргою, в якій просить: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області щодо ненаправлення на адресу ПАТ Львівгаз постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 19.04.2016; визнати дії державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19.04.2016 неправомірними; скасувати постанову державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19.04.2016; зобовязати державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області відновити виконавче провадження на підставі судового наказу № 464/10139/14-ц. В обґрунтування скарги покликається на те, що 22.02.2016 Сихівським відділом державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ було відкрито виконавче провадження № 49938507 з виконання судового наказу Сихівського районного суду м.Львова № 464/10139/14-ц від 14.10.2014 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 1586,78 грн. із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ Львівгаз. 19.04.2016 Сихівським відділом державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Проте така постанова стягувачу не надходила, а відомо про таку стало лише з відповіді Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львова, яку отримано 18.05.2017, про що свідчить вхідний штамп канцелярії на супровідному листі. Підставою винесення постанови про повернення виконавчого документа була відсутність у боржника майна. Звертають увагу, що державним виконавцем не вжито всіх заходів щодо розшуку майна боржника, а саме в матеріалах виконавчого провадження відсутній акт державного виконавця про перевірку майнового стану боржника, не здійснено опису майна боржника, не вжито додаткових заходів щодо забезпечення доступу до житлового приміщення боржника, не ініційовано питання про обмеження боржника у праві виїзду за межі України, не забезпечено реалізації права стягувача брати участь у провадженні виконавчих дій тощо. З метою відновлення порушеного права на своєчасне та в повному обсязі виконання рішення суду просить скаргу задовольнити.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 15.06.2017 у задоволенні скарги ПАТ по газопостачанню та газифікації Львівгаз на вказану постанову, дії та бездіяльність державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львів було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04.12.2017 апеляційну скаргу ПАТ по газопостачанню та газифікації Львівгаз було частково задоволено; ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 15 червня 2017 року скасовано, передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, який набув чинності 15.12.2017, норми ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заявник, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду скарги, в судове засідання не зявився, що відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

У судове засідання державний виконавець не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду скарги, що відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

За умовами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст.448 ЦПК України).

Судом встановлено, що 22 лютого 2016 року постановою державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів ОСОБА_6 відкрито виконавче провадження № 49938507 з примусового виконання судового наказу № 464/10139/14-ц, виданого 14 жовтня 2014 року Сихівським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ Львівгаз заборгованості у розмірі 1 586,78 грн. 19.04.2016 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Згідно з положеннями Конституції України та ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ст.1 Закону України Про виконавче провадження (в редакції 1999 року), чинного на момент вчинення оскаржуваних дій, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями ст.82 Закону України Про виконавче провадження (в редакції 1999 року), чинного на момент вчинення оскаржуваних дій, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.74 Закону України Про виконавче провадження (в редакції від 15.12.2017) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

19.04.2016 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції 1999 року), чинного на момент вчинення оскаржуваних дій, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Вищевказаною постановою встановлено, що боржником рішення суду не виконано; згідно довідки ОСОБА_7 у Л/о транспортних засобів, зареєстрованих за боржником, не виявлено; згідно акта державного виконавця ліквідного майна боржника в межах суми стягнення за адресою його проживання не виявлено; згідно відповіді Державної податкової служби України інформація про джерела отримання доходів боржника та номери рахунків, відкритих у банківських та інших фінансових установах України відсутня; згідно відповіді Пенсійного фонду про осіб боржників, які отримують пенсії, та про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами інформацію не знайдено. Відповідно до п.7 ст.52 Закону України Про виконавче провадження, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим документом, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на житло боржника чи земельну ділянку не здійснюється. Таким чином стягнути борг згідно виконавчого документа не було можливим.

Судом встановлено, що виконавче провадження з виконання судового наказу № 464/10139/14-ц від 14.10.2014 було відкрито постановою про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016, а 19.04.2016 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. З вищевказаного випливає, що державним виконавцем не було вжито всіх заходів для виконання судового рішення, а саме не здійснювалася перевірка кожні два тижні щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Таким чином, державний виконавець не мав підстав стверджувати про відсутність майна у боржника, що стало підставою для повернення виконавчого документа стягувачеві.

Згідно з ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З урахуванням наведених вище норм та встановлених обставин справи, розглядаючи скаргу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови є неправомірними та вказану постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 19.04.2016 слід скасувати.

Щодо вимог скарги про зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження, то суд враховує вимоги ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов'язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред'явити його до виконання. Аналогічне положення було передбачено ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Як роз'яснено Вищим спеціалізованим судом України у Постанові Пленуму № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (п.18).

Отже, заявлена вимога про зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження не ґрунтується на вимогах закону та є передчасною, оскільки у цій частині заявник вимагає судового захисту заздалегідь не порушеного права, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 76-81, 247, 258-261, 354, 447-450, 451 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз про визнання дій державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області неправомірними та скасування постанови - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів щодо винесення постанови від 19 квітня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 49938507.

Скасувати постанову державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів від 19 квітня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 49938507.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст. 351-356 Цивільного процесуального кодексуУкраїни з урахуванням Перехідних положень цього ж Кодексу. Ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.261 Цивільного процесуального кодексуУкраїни.

Головуючий Б.Р. Мичка