Справа № 297/2446/17
06 лютого 2018 року м. Берегове
Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Фейір О. О., з участю секретаря судового засідання Кузьма Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи (а. с. 24).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи без їх участі від них не надходило (а. с. 25, 33).
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
З позовної заяви вбачається, що договір позики між сторонами було укладено в усній формі.
Так, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що строк виконання відповідачами зобов'язання перед позивачем, відповідно до вищевказаної розписки, закінчився 01 червня 2014 року о 24:00 годин, однак відповідачі свої зобов'язання у вказаний строк не виконали.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до п. 9 Положення про основи процентної політики Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016 року № 277, Національний банк оприлюднює розмір облікової ставки на сторінці офіційного інтернет-представництва Національного банку.
Разом з тим, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов'язались повернути грошові кошти, взяті в ОСОБА_1 в позику, до 01 червня 2014 року, однак відповідачі порушили свої зобов'язання та не повернула позивачу грошові кошти у вказаний строк.
Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, частиною 1 якої передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, ОСОБА_1 просить стягнути солідарно з відповідачів саме три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання.
Оскільки в розписці, даної відповідачами про отримання в позику грошових коштів, відсутні зазначення розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме статті 625 ЦК України, тобто за порушення зобов'язання відповідачі зобов'язані сплатити три проценти річних від простроченої суми.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає стягнути з відповідачів в користь позивача 640 гривень судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду (а. с. 1).
При цьому, відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Враховуючи наведене, суд вважає стягнути з відповідачів в користь позивача 640 гривень судового збору в рівних частинах по 320 гривень з кожного відповідача.
Керуючись ст. ст. 526, 610-612, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 141, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України,
Позов задовольнити повністю.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, та ОСОБА_3, мешканки АДРЕСА_3, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки АДРЕСА_2, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3, три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання в розмірі 3261 (три тисячі двісті шістдесят одна) гривня 36 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, та ОСОБА_3, мешканки АДРЕСА_3, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки АДРЕСА_2, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3, судовий збір в розмірі по 320 (триста двадцять) гривень з кожного.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Фейір О. О.