Справа № 515/1028/18
Провадження № 2/515/1669/18
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючої - судді Семенюк Л.А.,

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката ОСОБА_2

відповідача представника Татарбунарської міської

ради Одеської області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Одеської області про визначення частки померлого у спільному сумісному майні,

В С Т А Н О В И В :

04 липня 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на наступні обставини.

05 червня 2012 року в місті Татарбунари Одеської області помер чоловік позивачки ОСОБА_4. Під час проживання в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули на праві приватної спільної сумісної власності житловий будинок №111 по вулиці Клюшнікова в місті Татарбунари Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 01.07.1986 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради народних депутатів за №109 від 10.04.1986 року.

Після смерті спадкодавця, позивачка ОСОБА_1, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, звернулася до приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу ОСОБА_5,, про що заведено спадкову справу №66/2012 від 2012 року. Однак, нотаріусом останній надано відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії у звязку з невизначеністю частки померлого у спільному майні відносно вищезазначеного спадкового будинку. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з даним позовом.

Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії:

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 липня 2018 року було прийнято справу до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.11.2018 року.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с.20).

Представник Татарбунарської міської ради Одеської області ОСОБА_3, направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с.21).

Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляду.

З огляду на належне сповіщення позивача, його представника та представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представників позивача та відповідача. При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази в сукупності, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.ч.1,4 ст. 206 цього ж Кодексу, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що 22.10.1955 року був укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 /Швець/ ОСОБА_6, про що було зроблено актовий запис за № 56, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії ЯУ № 917605 від 22.10.1955 року (а.с.9).

З копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД №300394 від 07.06.2012 року (а.с.7) слідує, що ОСОБА_4 помер 05 червня 2012 року в м. Татарбунари Одеської області.

Копією свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 01.07.1986 року, виданого виконкомом Татарбунарської міської Ради народних депутатів на підставі рішення витконкому від 10.04.1986 року №109, яким підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Татарбунари вул. Клюшнікова, 111 (а.с.8) .

Згідно звіту про незалежну оцінку 1/2 частки житлового будинку, яка фактично належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (нині померлий), розташованого в м. Татарбунари по вул. Клюшнікова, 111 Одеської області (а.с.5), вартість 1/2 частки житлового будинку становить 34 526 грн.

Також в матеріалах справи міститься копія технічного паспорту на житловий будинок №111, розташований по вул. Клюшнікова в м. Татарбунари Одеської області, виготовленого 14.03.2017 року (а.с.6), замовником якого є ОСОБА_1.

Довідкою за №06-15/220, виданою відділом з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області 15.06.2018 року підтверджується, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент смерті, яка настала 05.06.2012 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно даних книги (адресної картки), на момент його смерті за вказаною адресою була зареєстрована дружина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10).

14 червня 2018 року за вих. № 494/01-16 листом-відмовою, приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5, позивачці ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого 05.06.2012 року ОСОБА_4, у звязку з тим, що спадковий житловий будинок належить декільком особам на праві спільної сумісної власності, але частка померлого у цьому майні не визначена.

У разі смерті співвласника нерухомого майна частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина 2 статті 370, частина 2 статті 372 ЦК України).

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частки у праві спільної сумісної власності спадкуються на загальних підставах.

Частиною ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, у зв'язку з тим, що частки співвласників спадкового житлового будинку не визначені, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини у встановленому законом нотаріальному порядку, а тому його порушене право підлягає судовому захисту відповідно до ст. 15 ЦК України.

Згідно п. 3.4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до вимог ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України.

Нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні (п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Зокрема ч.1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, або законом.

Згідно роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим, виникає цивільно-правовий спір.

Частиною 2 ст.71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що за життя спадкодавець ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_1 не укладали жодних угод чи домовленостей щодо поділу спірного житлового будинку, інші спадкоємці відсутні. Невизначеність часток у праві спільної сумісної власності позбавляє позивачку ОСОБА_1 можливості належним чином оформити свої спадкові права на частину житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, місто Татарбунари, вулиця Клюшнікова, 111, що належав спадкодавцю ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності з позивачкою ОСОБА_1

За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, враховуючи рекомендації постанови Пленуму ВС України №7 від 30.05.2008 року та відсутність договору з приводу визначення часток сторін у спільній сумісній власності, зважаючи на відсутність у позивачки ОСОБА_1 іншої можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину на частину спадкового житлового будинку, що належала її чоловіку - спадкодавцю ОСОБА_4, для захисту прав позивачки, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позову, визначивши частку померлого ОСОБА_4 у розмірі 1/2 частки у спільній сумісній власності на житловий будинок, розташований по вул. Клюшнікова, 111 в м. Татарбунари Одеської області.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 335, 364, 368, 372, 1216 ЦК України, та ст.ст.5, 6, 81-82, 200, 206, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Одеської області про визначення частки померлого у спільному сумісному майні - задовольнити.

Визначити частку ОСОБА_4, який помер 05 червня 2012 року у м. Татарбунари Одеської області, у приватній спільній сумісній власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, розташований по вул. Клюшнікова, 111 в м. Татарбунари Одеської області у розмірі 1/2 частки.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Семенюк