Провадження № 22ц/4812/39/18 Доповідач апеляційної інстанції -Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2018 року м. Миколаїв

справа № 489/4391/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк»

(третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Контратюк Віктор Станіславович)

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду Миколаївської області, ухвалене 15 травня 2018 року суддею Тихоновою Н.С. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 18 травня 2018 року),

У С Т А Н О В И В:

18 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ «Дельта-Банк» з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позивачка зазначала, що є боржником за кредитним договором, укладеним 23 липня 2008 року з ТОВ «Український промисловий банк», та іпотекодавцем за іпотечним договором від того ж числа, предметом якого є домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 520 кв.м за цією ж адресою. 16 листопада 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що звернення стягнення на житлові приміщення за виконавчим написом нотаріуса суперечить конституційним принципам (стаття 47 Конституції України), Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а при вчиненні виконавчого напису нотаріус не впевнився у безспірності вимог кредитора, ОСОБА_2 просила визнати виконавчий напис нотаріуса від 16 листопада 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1320, таким, що не підлягає виконанню.

До участі у справі як третю особу залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Контратюка В.С.

Представник відповідача - ПАТ «Дельта Банк» позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та просив застосувати позовну давність, перебіг якої має обчислюватись з дня, коли ОСОБА_2 мала дізнатись про вчинення виконавчого напису - не пізніше 21 вересня 2012 року.

Третя особа участі у судових засіданнях не приймала, позицію щодо позову суду не повідомила.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати судове рішення та задовольнити її позов. Апелянт посилалась на ті ж обставини, якими обґрунтовувала позов, вважаючи помилковою оцінку судом встановлених обставин.

Ухвалою судді Апеляційного суду Миколаївської області від 3 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів», Апеляційний суд Миколаївської області ліквідовано та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Справи, що перебували у його провадженні, передані до новоутвореного Миколаївського апеляційного суду (частина 5 статті 31 ЦПК України), який розпочав роботу 3 жовтня 2018 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року у складі, визначеному при автоматичному розподілі, цивільну справу прийнято до провадження цього суду.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Справу розглянуто у його відсутності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, але вважає, що рішення підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 23 липня 2008 року між сторонами виникли кредитні відносини, забезпечені іпотекою; умовами договору передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса; позивачка не довела наявність передбачених законом перешкод для вчинення нотаріусом виконавчого напису (неконституційність звернення стягнення за виконавчим написом на житлове приміщення, дія мораторію, відсутність необхідних документів на підтвердження безспірності вимог) та звернулась до суду поза межами позовної давності.

Проте не з усіма висновками суду, як підставами для відмови в позові, можна погодитись.

Так, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами на час вчинення оспорюваного напису (16 листопада 2011 року), насамперед, встановлювався Законом «Про нотаріат» (далі - Закон), Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом МЮУ 3 березня 2004 року № 20/5 далі - Інструкція) та іншими нормативними актами.

Відповідно до статті 87 Закону виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, вчиняються нотаріусами для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону та пунктом 284 Інструкції визначено умови вчинення виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо:

- подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

- з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається

безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо

подані для вчинення виконавчого ;text=?????????%20?????#w268">напису документи передбачені

Переліком документів, за якими стягнення заборгованості

провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих

написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1179 в редакції, яка діяла на час вчинення виконавчого напису (далі -Перелік) для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Отже, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису (постанова Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 6-887/цс17).

Загальний строк, в межах якого сторона може звернутись до суду про захист свого права (позовна давність), встановлюється тривалістю в три роки (статті 256, 257 ЦК).

За правилами статті 267 ЦК перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі (частина 3), а сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (частина 4).

З матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2008 року на забезпечення виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором №339-004/ФКВ-08 на суму 150 000 доларів США між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 520 кв.м за цією ж адресою загальною вартістю еквівалентною на той час 178 512,4 доларів США (а.с. 6-8, 9-12).

Умовами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку порушення основаного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункти 2.1.4, 4.3 договору іпотеки).

30 червня 2010 року відбулась заміна кредитора у зобов'язанні - з ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта-Банк».

16 листопада 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1320, за яким звернуте стягнення на предмет іпотеки (домоволодіння та земельну ділянку) кредитної заборгованості станом на 7 вересня 2011 року у розмірі 1 659 595,11 грн., в тому числі 1 182 607,41 грн. за кредитом, 431 482,84 грн. за відсотками, 45 504,85 грн. комісії (а.с. 5).

Оспорюючи законність виконавчого напису, позивачка посилалась на неможливість звернення стягнення на жиле приміщення за виконавчим написом нотаріуса; дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті; а також відсутність передбачених законом документів, що свідчать про безспірності вимог стягувача.

Діючи з дотриманням принципів змагальності сторін, розподілу тягаря доказування, в тому числі відсутності повноважень суду на збирання доказів з власної ініціативи (статті 12, 81 ЦПК), та диспозитивності цивільного судочинства щодо розгляду справи в межах заявлених вимог (стаття 13 ЦПК), суд першої інстанції дослідив та дав оцінку доводам позивача в межах заявлених підстав позову.

При цьому суд вірно виходив з того, що право на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса передбачено законом і умовами договору та не суперечить конституційному принципу щодо неможливості позбавлення житла інакше ніж за рішенням суду (стаття 47 Конституції). При зверненні стягнення на предмет іпотеки нотаріус не вирішував питання щодо виселення осіб, яка там проживають.

Тим більш місцем реєстрації позивачки є інше житлове приміщення (а.с. 23,78).

Не встановлено судом порушень і вимог Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Цей закон був прийнятий 4 червня 2014 року, тобто після вчинення оспорюваного виконавчого напису, та, у будь-якому разі, застосовується за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника та якщо у нього у власності не знаходиться інше нерухоме майно.

Таких умов в даній справі не встановлено (а.с. 77-78).

Посилаючись на відсутність підстав для вчинення виконавчого напису, позивач посилалась на недотримання нотаріусом вимог пункту 11 Переліку, що на думку ОСОБА_2, свідчить про недоведеність безспірності вимог стягувача.

При цьому положення пункту 11 Переліку наведені позивачем в редакції, яка набула чинності з 10 грудня 2014 року, тобто значно пізніше дати вчинення оспорюваного напису.

Отже, вимоги пункту 11 Переліку до спірних правовідносин застосовуватись не можуть.

Доказів того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус порушив вимоги пункту 1 Переліку, яким (станом на 16 листопада 2011 року) визначався перелік документів, що свідчать про безспірність вимог стягувача, позивачка суду не надала.

На порушення інших умов вчинення виконавчого напису від 16 листопада 2011 року (неправомірність вимог стягувача, невірний розмір заборгованості тощо) , як підстави позову, ОСОБА_2 не посилалась.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачкою позову ґрунтується на вимогах вищезазначених законів та відповідає матеріалам справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 відтворює зміст позовною заяви та не містить доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, в судовому рішенні, поряд з висновком про недоведеність позову, зазначено, що підставою відмови в позові ОСОБА_2 є сплив позовної давності.

При цьому суд виходив з того, що про вчинення виконавчого напису позивачці було відомо принаймні з часу опису її майна 21 вересня 2012 року (а.с. 68), що при зверненні з позовом у вересні 2017 року свідчить про пропуск нею строку позовної давності.

Проте, сплив позовної давності може бути підставою для відмови в позові, якщо судом встановлено порушення прав позивача.

Отже, висновок про наслідки пропуску позовної давності, не зважаючи на його переконливість, має бути виключений з мотивувальної частини судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від 15 травня 2018 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновки про сплив позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 6 листопада 2018 року.