Справа № 164/1973/17 Головуючий у 1 інстанції: Невар О.В.
Провадження № 22-ц/773/25/18 Категорія: 19 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Сорочука О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою позивача на рішення Маневицького районного суду від 09 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.02.2017 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «ЕкономКомфорт» було укладено договори про надання послуг №№06221/17, 06224/17, 06225/17 з додатками №1 та №2, відповідно до умов яких виконавець (відповідач) за згодою іншої сторони - учасника (позивача) зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного у додатку №1 до договору, а саме отримання у позику 150 тис. грн. по кожному договору.

Крім того, цього ж дня між ними було укладено договір №06222, за умовами кого замовник доручив, а виконавець узяв на себе зобов'язання за плату скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні документи щодо його участі у програмі «Комфорт» з дотриманням вимог чинного законодавства, а також здійснити інші дії: копіювати та сканувати представлені замовником матеріали та документацію, перевіряти достовірність наданої замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних, та інше.

На виконання умов вказаних договорів він (позивач) сплатив відповідачу 76 066,60 грн., з яких: 59 400 грн. - кошти сплачені за надані послуги; 16 666,60 грн. - чисті платежі.

Позивач зазначав, що відповідно до умов договорів №№06221/17, 06224/17, 06225/17 ТзОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язувалось вчинити від його імені юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики, визначені додатком №1 до договорів №№06221/17, 06224/17, 06225/17, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснювати весь необхідний обсяг документообігу та листування щодо участі замовника у програмі; здійснювати необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даного договору; подавати в інтересах замовника заяви (у тому числі позов), клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даного договору; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього, тощо.

Вказує на те, що вказані договори за своєю правовою природою є договорами про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі. Вважає, що на укладення цих договорів, у відповідності до п. 1.5. Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 жовтня 2012 року №1676, товариство повинно було мати ліцензію, якої у останнього на день укладення угод і на даний час немає.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договори №№06221/17, 06222, 06224/17, 06225/17 з додатками №1 та №2, укладені 11.02.2017 року між ним та ТзОВ «ЕкономКомфорт», стягнути з відповідача на його користь сплачені за вказаними договорами грошові кошти в розмірі 76 066,60 грн., з яких: сплачені 59 400 грн. вартості послуг, 16 066,60 грн. суму чистих платежів, а також судові витрати по справі.

Рішенням Маневицького районного суду від 09.10.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що послуги ТзОВ «ЕкономКомфорт» надані позивачу, не можуть вважатися фінансовими у розумінні п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №2664-ІІІ), оскільки відсутня така ознака, як отримання прибутку від залучення грошових коштів від третіх осіб, а відтак відсутнє порушення з боку відповідача принципу добросовісності та існування дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду позивача, введення його в оману, наявність ознак пірамідальної схеми і нечесної підприємницької практики.

Однак, до таких висновків місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2017 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договори №№06221, 06222, 06224, 06225, відповідно до умов яких відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу оформлення договорів про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі ОСОБА_1 у програмі (а.с.28, 35, 44, 52).

Відповідно до п. 2.1. цих договорів сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг становить 14 850 грн.

Того ж дня, між сторонами укладено договори №№06221/17, 06222/17, 06224/17, 06225/17 відповідно до умов яких відповідач за згодою позивача зобов'язався вчинити за плату та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на надання коштів у позику, визначеного в додатку №1 до цих договорів, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт», присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі, організовувати та проводити розподіли свідоцтв, здійснювати весь необхідний об'єм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі, здійснювати необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики, а також надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені договором та додатками до нього (а.с.29, 36, 45, 53).

Пунктом 1.3. зазначених договорів передбачено, що замовник доручив виконавцю використання суми своїх чистих платежів для формування фонду програми та його розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно умов програми.

Згідно додатку №1 до договорів №№06221/17, 06222/17, 06224/17, 06225/17 від 11.02.2017 року відповідач зобов'язався надати позивачу 150 000 грн., які останній повинен повернути відповідачу шляхом здійснення 180 платежів у сумі по 833,33 грн.

Позивач на виконання умов вищевказаних договорів сплатив відповідачу 16 666,60 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.8-27).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 9 Закону України від 01 червня 2000 року №1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону №2664-ІІІ діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 02 червня 2011 року №3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №3462-VІ) (набрав чинності 08 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону №2664-ІІІ та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з п. п. 3, 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з п. п. 1.2., 1.5. розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року справа № 6-2389цс15, від 16 березня 2016 року справа № 6-2629цс16 та від 06 квітня 2016 року справа № 6-2531цс15.

Статтею 60 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційним судом на підставі належним чином оцінених доказів встановлено, що умовами договорів передбачено надати позивачу позику, що за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів/послуг у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників отримання відповідної суми у позику із проведенням розподілу права на отримання позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність ТзОВ «ЕкономКомфорт» містить ознаки фінансової послуги, тому вона підлягає ліцензуванню. У матеріалах справи відсутні докази наявності у ТзОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Виходячи з наведеного, пред'явлений ОСОБА_1 позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, оскільки позивач просив у своїх вимогах, які ним в суді першої інстанції не уточнювалися, визнати недійсними договори №№06221/17, 06222, 06224/17, 06225/17 з додатками №1 та №2, укладені 11.02.2017 року між ним та ТзОВ «ЕкономКомфорт» та стягнути з останнього на свою користь сплачені за вказаними договорами грошові кошти в розмірі 76 066,60 грн., які ним фактично були сплачені за усіма вісьмома згаданими договорами, а не за чотирма зазначеними у позовних вимогах.

Отже, укладені 11.02.2017 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «ЕкономКомфорт» договори №№06221/17, 06222, 06224/17, 06225/17 з додатками №1 та №2 слід визнати недійсними та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за цими договорами кошти в розмірі 27 349,95 грн., з яких: 14 850 грн. - кошти сплачені за надані послуги за договором №06222; 12 499,95 грн. - чисті платежі сплачені за договорами №№ 06221/17, 06224/17, 06225/17.

У відповідності до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1 057,59 грн.

Виходячи з вищенаведеного та встановлених у справі обставин, з огляду на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення його позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Маневицького районного суду від 09 жовтня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними договори №№ 06221/17, 06222, 06224/17, 06225/17, з додатками №1 та №2, укладені 11 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 27 349 (двадцять сім тисяч триста сорок дев'ять) грн. 95 коп., з яких: 14 850 грн. - кошти сплачені за надані послуги; 12 499 грн. 95 коп. - чисті платежі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) грн. 59 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: