Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" жовтня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Сіренко Д.В., Магльованій Н.І., Юдицькому К.О.

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_4 -

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» про визнання договору купівлі-продажу не дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 від 13 травня 2016 року № 188/05/8045/2016 з моменту його укладення; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 27 травня 2016 року № 51/11/8044/2016; розподілити судові витрати, шляхом стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на її користь судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 серпня 2012 року вона придбала у ТОВ «ВІДІ АВЕНЮ» легковий автомобіль марки «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1. 13 травня 2016 року укладено договір купівлі-продажу № 188/05/8045/2016 вказаного ТЗ між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та поставлено на облік у територіальному сервісному центрі МВС України. 20 травня 2016 року ОСОБА_3 зняв згаданий ТЗ з обліку для подальшого перепродажу. 27 травня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу № 51/11/8044/2016 згаданого ТЗ. ОСОБА_6 вчиняючи вказаний правочин діяв на підставі доручення НАР431050 від 22 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Храмовою О.М. від імені ОСОБА_1 Однак, відповідно до інформації від приватного нотаріуса Храмової О.М. лист від 01 вересня 2016 року № 01-16/4 та інформації з Єдиного державного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк НАР 431050 рахується викраденим 15 жовтня 2015 року, а отже, не міг бути використаний 22 березня 2016 року приватним нотаріусом Храмовою О.М. для посвідчення будь-якого доручення. Вона не знає такої особи, як ОСОБА_6 та ніколи йому ніякої довіреності, в т.ч. на згаданий ТЗ не видавала. Оболонським УП ГУНП в м. Києва відкрито кримінальне провадження № 0005348 за правовою кваліфікацією за ст. 289 ч. 3 Кримінального кодексу України (незаконне заволодіння транспортним засобом). Вона є потерпілою у вказаному кримінальному провадженні. А згаданий ТЗ «Peugeot Partner», номер кузова НОМЕР_1 постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві старшим лейтенантом ОСОБА_9 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0005348. Отже, «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1 вибув із її володіння не по її волі, а був шахрайським шляхом викрадений та за допомогою підробленої довіреності проданий іншим особам.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року у вказаній справі було відкрито провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у вказаній справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що вона придбала автомобіль «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1 разом з чоловіком у власну сім'ю. Проте, згодом після зносу її двох кіосків по торгівлі, почалися труднощі з підприємництвом. Їй в той час порадили надати дане авто в користування та отримувати за це гроші задля погашення кредиту, який вона оформлювала з метою купівлі авто. Тоді вона і надала автомобіль в користування знайомому ОСОБА_10 в кінці травня 2015 року, якого знала по активній підприємницькій діяльності та познайомилася з останнім за два місяці до вказаних подій. Вони домовилися про надання авто у користування на рік. ОСОБА_10 мав привозити кошти за користування у розмірі 230 доларів США, а також здійснювати технічне обслуговування автомобіля. В березні 2016 року вони в останнє бачилися з ОСОБА_10, він привозив грошові кошти за користування авто. В квітні 2016 року ОСОБА_10 не з'явився, проте вона не хвилювалася, так як ОСОБА_10 часто затримував розрахунок та проживав за межами м. Києва. В травні 2016 року ОСОБА_10 також не здійснив розрахунок та вона з чоловіком шукали його, але марно, а його телефон не відповідав. Зазначила, що жодних угод з ОСОБА_10 вона не укладала, відомостей про прізвище та по-батькові, місце проживання останнього їй не відомо. Вважає, що її автомобіль було викрадено, оскільки ОСОБА_10 пропав та не виходив на зв'язок. 28 травня 2016 року вона сплатила кошти по кредиту, які накопичувала. Зазначила, що з банку їй телефонували та запитували з приводу того, що вона продала автомобіль, проте вона їм відповіла, що продаж не здійснювала, а автомобіль перебуває просто у користуванні в іншої людини.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що позивач не знає відповідачів і не планувала продаж автомобіля. Договір від імені позивача з ОСОБА_3 було укладено на підставі підробленої довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_6 При цьому, нотаріус підтвердила факт того, що бланк вона не отримувала, а тому довіреність не могла бути посвідчена, адже позивач не підписувала її та остання є неналежним доказом. Зазначив, що на автомобілі було обтяження, про яке знала позивач, та як цю інформацію не побачили у сервісному центрі під час укладення договорів він не знає. Крім того, зазначив, що не знає як вибуло авто з володіння позивача.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, представник відповідача - ОСОБА_11 подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, долучений до матеріалів справи (а.с.141-145), в якому просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив суду, що 27 травня 2016 року він придбав автомобіль у ОСОБА_12, але документи на автомобіль були на ім'я ОСОБА_3 Перед придбанням автомобіля він його оглядав декілька разів. При цьому, ОСОБА_12 настільки точно розповідав про всі деталі в автомобілі, що у нього не виникало сумніву з приводу того, що останній не був власником авто. На його запитання, чому автомобільні номери на транспортному засобі червоні, ОСОБА_12 відповів те, що авто декілька разів вивозилося на ринок для продажу, у зв'язку з чим знімався з обліку. ОСОБА_12 він раніше не знав, просто побачивши оголошення на сайті «Авто Ріо» про продаж даного автомобіля, зателефонував по номеру ОСОБА_12. ОСОБА_3 він також раніше не знав, а познайомився з ним в сервісному центрі при оформленні купівлі-продажу авто. Тоді ж ОСОБА_12 повідомив йому, що так як він має багато кредитів, автомобіль було зареєстровано на його двоюрідного брата ОСОБА_3 Пояснив суду, що придбав автомобіль за 10 500 доларів США, про що навіть після оформлення документації у сервісному центрі ними була складена розписка про надання ним та отримання ОСОБА_3 коштів від продажу автомобіля. Зазначив, що він не знав, що авто було перепродано за місяць декілька разів, як і не знає ОСОБА_6, який на його думку, являється рідним братом ОСОБА_12.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, долученого до матеріалів справи (а.с.96-100), просила відмовити у задоволенні позову. Додатково зазначила, що продаж спірного автомобіля було здійснено в сервісному центрі, де воно проходить перевірку, про що є відмітка сервісного центру про належність автомобіля. При первісному продажу автомобіля, до сервісного центру була подана довіреність від імені позивача, яка станом на день розгляду справи не визнана не дійсною.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що знає ОСОБА_10 та ОСОБА_12, так як останні займалися продажем автомобілів. ОСОБА_12 попросив його поставити автомобіль на облік на своє ім'я, при цьому автомобіль він не придбавав. Вказані дії були здійснені задля того, щоб не сплачувати податки. В подальшому, він знімав автомобіль з обліку для його перереєстрації на ОСОБА_4 У ОСОБА_12 в наявності було доручення від позивача, тому сумнівів ніяких не виникало і жодних проблем у МРЕВ також не було. При цьому, він ніяких дій щодо продажу автомобіля не здійснював. ОСОБА_12 приїхав до нього на роботу, після чого вони поїхали до МРЕВ, де вже був ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та оформили угоду. ОСОБА_12 сказав ОСОБА_7, що він являється його братом та те, що це сімейне авто. З ОСОБА_12 про грошові кошти він не домовлявся, з ОСОБА_6 він не спілкувався. Зазначив, що автомобіль постійно був у користуванні у нього, ОСОБА_12 та ОСОБА_10.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_6 та представника третьої особи - ПАТ «АЛЬФА-БАНК».

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі Авеню» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу № ВТпА-0001/236, за умовами якого продавець ТОВ «ВіДі Авеню» зобов'язався передати у власність покупцю ОСОБА_1 автомобіль «Peugeot Partner Tepee Outdoor 1.6 HDi MT 90 к.с.», 2012 року випуску (а.с.6-9).

В подальшому, 28 серпня 2012 року між позивачем та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» було укладено кредитний договір № 700011572, в забезпечення якого між ними було укладено договір застави транспортного засобу № 700011572-З, за яким автомобіль «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1 було передано ПАТ «АЛЬФА-БАНК» у заставу (а.с.78-83).

13 травня 2016 року між ОСОБА_6, який діяв за дорученням НАР431050 від 22 березня 2016 року, виданого від імені ОСОБА_1 приватним нотаріусом КМНО Храмовою О.М. та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу № 188/05/8045/2016, згідно якого продавець ОСОБА_6 від імені ОСОБА_1 передав, а покупець ОСОБА_3 прийняв у власність автомобіль «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, який належить продавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3.08.2012, яке видано встановленим чинним законодавством органом, уповноваженим на здійснення операцій з реєстрації та обліку зазначеного об'єкту нерухомого майна (а.с.9а-11).

13 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Сервісного центру № 8045 із заявою № 91460272 про проведення перереєстрації вказаного вище транспортного засобу на нього, як нового власника, за договором купівлі-продажу.

Згідно результатів перевірки з підсистем НАІС ДДАІ МВС України, в межах здійснення заходів щодо перереєстрації вказаного транспортного засобу на нового власника було здійснено перевірку, в тому числі, і щодо перебування автомобіля під арештом та забороною відчуження, за результатами якого вказаний автомобіль не перебував під арештом. або забороною відчуження.

27 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу № 51/11/8044/2016 транспортного засобу, за умовами якого продавець ОСОБА_3 зобов'язався передати у власність покупця ОСОБА_4, а покупець зобов'язався прийняти у власність транспортний засіб «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4, зареєстрований за продавцем 13 травня 2016 року підрозділом МВС та сплатити обумовлену цим договором грошову суму (а.с.12-13).

Згідно результатів перевірки з підсистем НАІС ДДАІ МВС України, в межах здійснення заходів щодо перереєстрації вказаного транспортного засобу на нового власника було здійснено перевірку, в тому числі, і щодо перебування автомобіля під арештом та забороною відчуження, за результатами якого вказаний автомобіль не перебував під арештом. або забороною відчуження.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання укладених договорів купівлі-продажу спірного автомобіля недійсними, сторона позивача посилається на те, що позивачем будь-яких доручень на ім'я ОСОБА_6 оформлено не було, а спірний автомобіль вона наміру відчувати не мала.

Відповідно до копії листа-відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Храмової О.М., адресованого до Головного управління національної поліції у місті Києві Оболонського управління поліції, довіреність від імені ОСОБА_1 вона не посвідчувала та бланк серії НАР 431050 не отримувала (а.с.14).

Згідно витягу з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк серії НАР 431050 рахується як викрадений (а.с.15).

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що ОСОБА_6 являється його рідним братом. ОСОБА_3 є його однокласником та другом, а з ОСОБА_4 він познайомився вже при купівлі авто. З ОСОБА_10 він також був знайом, останній перепродував автомобілі на ринку та він купував у нього автомобіль. Зазначив, що спірний автомобіль його брат ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_10, а в подальшому автомобіль було перепродано ОСОБА_3, а вже потім - ОСОБА_4 Всі ці угоди були оформлені у відповідному сервісному центрі. Щодо обставин придбання даного автомобіля з боку його брата ОСОБА_6 зазначив, що він спільно з братом приїхали на столичний ринок, де ОСОБА_10 вже було підібрано відповідне авто для брата, оскільки останній попередньо оглядав спірний автомобіль. Брат залишив ОСОБА_10 завдаток, так як автомобіль був не у власності ОСОБА_10. Останній документи на автомобіль не надав, пояснивши, що це авто сімейне та він надасть довіреність від власника без проблем. Згодом, ОСОБА_6 вже забрав довіреність від імені власника авто з усіма правами, жодних відомостей про перебування авто в іпотеці не було. В подальшому, автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_3 в сервісному центрі. Під час перереєстрації він був присутнім, між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було оформлено договір купівлі-продажу автомобіля, були видані відповідні квитанції, документи перевірені у сервісному центрі та жодної інформації про перебування автомобіля в іпотеці виявлено не було. Зазначив, що він допомагав брату займатися купівлею-продажем автомобіля, так як гроші на придбання були сімейними. При цьому, йому не відомо, яку суму коштів було отримано ОСОБА_10 після продажу автомобіля, при цьому ОСОБА_4 було надано близько 10 000 доларів США за придбання даного авто. Вказані кошти від ОСОБА_4 були надані саме йому, а вже потім він передав їх брату. Під час оформлення автомобіля на ОСОБА_3 останній будь-яких коштів не надавав. Вказані дії щодо придбання автомобіля були здійснено таким чином, оскільки ні він, ні брат не могли оформлювати на себе спірний автомобіль.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суб'єктивне право лише тоді може бути визнано мірою можливої поведінки уповноваженої особи, коли воно забезпечено (гарантовано) від неправомірного впливу зовнішніх чинників. Така гарантія найбільш ефективно втілюється у можливості вимагати захисту цивільного прав та інтересу. Під поняттям цивільно-правового захисту слід розуміти передбачену законом вид і міру можливого або обов'язкового впливу на суспільні відносини, які зазнали протиправного впливу, з метою поновлення порушеного, невизнаного чи оспореного права.

Визначення цієї поведінки через право (можливість) чи через обов'язок залежить від суб'єкта здійснення діяльності стосовно захисту, а також волевиявлення учасника цивільних правовідносин, право якого зазнало несприятливого впливу. Для уповноваженої особи застосування захисту становить право, яке означає як право самостійно здійснити поновлення порушеного права у межах і у порядку, визначеному законом (самозахист), так і звернутися до уповноваженого державного, самоврядного чи громадського органу чи особи за захистом свого права чи інтересу. Для останніх же здійснення такого захисту, якщо воно належить до їхніх повноважень, є обов'язком.

Захисту підлягає суб'єктивне цивільне право та інтерес, який охороняється законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В той же час, у розрізі даного спору судом не було встановлено факту вибуття спірного автомобіля «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1 з власності позивача поза її волею, тобто за відсутності її вільного волевиявлення на здійснення таких дій. При цьому, судом було встановлено та не заперечувалося позивачем у судовому засіданні, що спірний автомобіль вона дійсно надавала у користування третій особі, по імені ОСОБА_10, який щомісячно сплачував їй відповідну суму коштів за користування вказаним автомобілем.

Згідно довіреності, виданої 22 березня 2016 року ОСОБА_13 на ім'я ОСОБА_6 та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Храмовою О.М., ОСОБА_13 на підставі договору, укладеного в усній формі з повіреним, цією довіреністю уповноважила гр. ОСОБА_6 керувати з правом тимчасового виїзду за кордон за знімати з обліку в органах ДАІ, продати за ціну та на умовах за його розсудом, за умови сплати податку з доходів фізичних осіб, страхувати, здавати в оренду легковий автомобіль марки «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2. Вказана довіреність була видана строком на три роки з правом повного або часткового передоручення.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 248 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність; смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Згідно ч. 1, 2 ст. 249 Цивільного кодексу України, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Разом з тим, стороною позивача не надано беззаперечних належних та достовірних доказів того, що спірний автомобіль було надано позивачем третій особі у користування без оформлення відповідного доручення (довіреності), а також доказів того, що вказана довіреність скасована та є не чинною. Посилання сторони позивача на те, що бланк вказаного доручення було викрадено, на що було надано витяг з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, не може слугувати підставою вважати видану довіреність скасованою та не чинною.

Крім того, в судовому засіданні на підставі наданих відповідачами та свідком пояснень було встановлено, що спірний автомобіль особою по імені ОСОБА_10 було надано у користування відповідачу ОСОБА_6 з відповідними правами, наданими власником ОСОБА_1 на підставі довіреності. В подальшому, автомобіль було відчужено ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, а останнім відчужено на користь ОСОБА_4 Також, під час продажу даного автомобіля, сервісним центром здійснювалася перевірка щодо перебування автомобіля під забороною, у розшуку, та ін.., за результатами якої заборони на відчуження, розшуку спірного автомобілю виявлено не було. При цьому, зі змісту оформлених спірних договорів купівлі-продажу не було встановлено порушення вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України в частині відсутності вільного волевиявлення позивача на оформлення доручення з правом здійснення продажу такого автомобіля третім особам.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» про визнання договору купівлі-продажу не дійсним.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 244, 248, 249, 655, 656 Цивільного кодексу України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N 9, ст.ст. 2, 10, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_6 (АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_3), ОСОБА_4 (АДРЕСА_4), третя особа Публічне акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» (м. Київ вул. Десятинна, 4/6) про визнання договору купівлі-продажу не дійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2018 року.

Суддя: