Справа № 357/6627/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

05 листопада 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі -Бондаренко Н. В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення аліментів на дитину -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним позовом 15.06.2018 року мотивуючи тим, що з перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина знаходиться на утриманні та виховується нею одноособово, батько, відповідач у справі, ухиляється від утримання сина і добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, працездатний, інших осіб на утриманні не має. Позивач просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття.

Позивач подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує та просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив із запереченнями проти позову та відповідними доказами не подав.

Суд, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, ухвалив вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що з 28.10.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.01.2017 року, яке набрало законної сили 16.01.2017 року, шлюб між сторонами було розірвано ( а.с. 5).

Згідно із свідоцтвом про народження ( а.с. 6), сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, разом із матір'ю та перебуває на її утриманні.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, працює на посаді продавця у ФОП ОСОБА_5 та отримує в середньому на місяць заробітну плату в розмірі 3725,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, є здоровим та працездатним, іншим особам аліменти не сплачує, добровільно матеріальної допомоги на дочку не надає, відзив на позов та докази, які б спростовувати доводи позивача не подав.

Зазначені обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с. 4-7, 24-26) та не заперечуються відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Визначаючи розмір аліментів, суд врахував, що позивач утримує дитину одноособово, відповідач є здоровим та працездатним, іншим особам аліменти не сплачує, добровільно матеріальної допомоги на дочку не надає, відзив на позов не подав, тобто проти стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не заперечує.

Отже, враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дочку в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.06.2018 року до досягнення дитиною повноліття, оскільки заявлені позивачем вимоги та визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Також, в порядку ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави стягується судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 180-184 СК України, ст.ст. 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 280-284, 354, 355, 430 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП: невідомий) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) аліменти на дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку ( доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.06.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн. в дохід держави.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення рішення суду.

СуддяО. В. Бондаренко