Провадження № 2/200/3110/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 серпня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:головуючого - судді Женеску Е.В.,

за участю секретаря Сокол І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та зобовязання здійснити державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 12.10.2014 року помер його батько ОСОБА_2. Після смерті останнього відкрилась спадщина за заповітом на все майно, належне спадкодавцю. Звернувшись до приватного нотаріуса Апостолівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою про відкриття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (в тому числі, і на право постійного користування земельною ділянкою), позивач 08 листопада 2017 року отримав від нотаріуса Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майнові права на фермерське господарство «ЗОЗУЛІНО», як цілісний майновий комплекс, після смерті батька через те, що позивач не може документально підтвердити, що фермерське господарство «ЗОЗУЛІНО» є цілісним майновим комплексом. Просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, ОСОБА_4, померлого 12.10.2014 року: право власності на житловий будинок №48 по вулиці Ярославській в м. Дніпрі; право постійного користування земельними ділянками загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Апостолівської міської ради (колишня Михайлівська сільська рада) Дніпропетровської області та надані для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право постійного користування землею ДП АП № 000086 від 17.01.1997 року; право власності на цілісний майновий комплекс - Фермерське господарство «ЗОЗУЛІНО» (код за ЄДРПОУ 24446157, Дніпропетровська обл., Апостолівський р-н, село Михайлівка, вул. 50 років Жовтня, буд.1); зобовязати Державного земельного реєстратора (відділ в Апостолівському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області) здійснити державну реєстрацію земельних ділянок загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Апостолівської міської ради (колишня Михайлівська сільська рада) Дніпропетровської області згідно Державного акту на право постійного користування землею ДП АП № 000086 від 17.01.1997 року, на підставі заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 17.03.2018 року (реєстраційні номери ЗВ-2018 та ЗВ-018); зобовязати субєкта реєстраційної діяльності, нотаріуса здійснити державну реєстрацію в Державному реєстрі прав за ОСОБА_1 право володіння та користування земельними ділянками загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Апостолівської міської ради (колишня Михайлівська сільська рада) Дніпропетровської області та надані для ведення селянського (фермерського) господарства, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею ДП АП № 000086 від 17.01.1997 року.

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1258, 1268, 1269, 1270, 1273, 1274 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Судом встановлено, що 12.10.2014 року помер ОСОБА_2, свідоцтво про смерть видане серія 1-КИ № 603115. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі: майнові права на Фермерське господарство «ЗОЗУЛІНО» (далі Господарство), яке було засноване ОСОБА_2 та зареєстроване як юридична особарозпорядженням Апостолівської районної державної адміністрації №9/1-р від 10 січня 1997 року. Статут Господарства в новій редакції зареєстрований державним реєстратором Апостолівської районної державної адміністрації 25.11.2006 року. Згідно п.1.3. статуту, Господарство розташоване на землях Михайлівської сільської ради, Апостолівського району, Дніпропетровської області площею 45,4 га. Відповідно до п.6.1. Статуту Господарства, для ведення фермерського господарства «ЗОЗУЛІНО» передано в постійне користування земельну ділянку площею 45,4 га. Державний акт на право постійного користування землею ДП АП №000086 виданий на імя ОСОБА_4 власника фермерського господарства «ЗОЗУЛІНО» Апостолівською районною радою народних депутатів 17.01.1997 року на підставі рішення від 31.03.1993 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 252. Власник Господарства здійснює повноваження щодо земельної ділянки, наданої йому, безпосередньо для ведення господарства.

Відповідно до заповіту від 02.04.2012 року, все належне спадкодавцю майно і, взагалі, все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповідано позивачеві.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.11.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майнові права Господарства, як цілісний майновий комплекс, після смерті батька через те, що позивач не може документально підтвердити, що Господарство є цілісним майновим комплексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд зазначає, що позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про право власності спадкодавця на житловий будинок №48 по вулиці Ярославській в м. Дніпрі. За наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо визнання права власності на зазначений житловий будинок.

Стаття 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, в редакції, яка діяла на момент видачі спадкодавцю Державного акту на право постійного користування землею, передбачала надання Радами народних депутатів, із земель державної власності, земельних ділянок у постійне користування, зокрема, громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

При цьому, за Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 положення вищенаведеного пункту щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним.

Верховний Суд України у своїй постанові від 26.09.2011 року у справі №6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.50 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (у відповідній редакції), громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст.2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року (який діяв на момент видачі Державного акту), на ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею.

Таким чином, оскільки на момент одержання земельної ділянки у користування, головою та засновником Фермерського господарства «ЗОЗУЛІНО» був батько позивача ОСОБА_2, ним була підписана відповідна заява для одержання земельної ділянки у користування та на його імя було видано Державний акт на право постійного користування землею.

Крім того, згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року, після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.

До того ж, відповідно до ч.2, 3 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року, після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Таким чином, системний аналіз законодавства, що діяло на момент створення Господарства дає суду підстави для висновку, що право користування та володіння земельними ділянками, наданими спадкодавцю для ведення фермерського господарства, переходить до самого фермерського господарства, з моменту його створення та реєстрації. При цьому, безумовною умовою створення та реєстрації такого господарства як юридичної особи є отримання Державного акту на право користування земельною ділянкою громадянином засновником селянського (фермерського) господарства.

Суд зазначає, що припинення зазначеного права володіння, користування земельною ділянкою селянських (фермерських) господарств у разі смерті голови фермерського господарства ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» не передбачено.

При цьому, головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Навіть, не зважаючи на те, що в даному випадку має місце певне законодавчо неврегульоване питання, оскільки чинний ЦК України не передбачає успадкування права постійного користування земельною ділянкою, а чинним ЗК України (ст.92) не визнається право фізичної особи бути постійним землекористувачем, але з приводу питання про осіб які вже мають земельні ділянки у постійному користуванні (отримали у законному порядку, згідно вимог ЗК в редакції від 18.12.1990 р. або ЗК в редакції від 13.03.1992 р. ), є Рішення Конституційного Суду України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22.09.2005 р., №5-рп/2005, відповідно до якого положення ЗК про обов'язок переоформлення права постійного користування землею, закріпленого за громадянами (фізичними особами) на право оренди або право власності є неконституційним, в силу того, що відсутнє відповідне законодавче, організаційне та фінансове забезпечення.

При цьому, ні за Земельним кодексом України, діючим на час правомірного набуття права користування, ні нормами діючого законодавства (ст. 140-149 Земельного кодексу України, ст. 412 ЦК України) смерть особи користувача земельної ділянки не є підставою припинення її права користування земельною ділянкою. Тому, прогалина у законодавстві щодо неврегульованості питання спадкування права постійного користування земельною ділянкою особою, яка правомірно набула такого права на підставі діючого на час набуття законодавства, не може бути перешкодою до захисту права спадкоємця такої особи та його права успадковувати всі належні і не припинені права спадкодавця.

З огляду на вказане, суд доходить висновку про те, що спадкодавець, як засновник Господарства, на законних підставах набув право постійного користування земельними ділянками загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Михайлівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області і надані для ведення селянського (фермерського) господарства. А отже, до складу майна Господарства (як цілісного майнового комплексу) входить право постійного користування земельними ділянками загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Михайлівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області і надані для ведення селянського (фермерського) господарства.

Враховуючи те, що в звязку зі смертю спадкодавця діяльність господарства не припинилася, господарство не ліквідоване, право постійного користування земельною ділянкою також не припинилося, а отже земельна ділянка являється матеріальною основою господарства, суд вважає, що до позивача, як до спадкоємця за заповітом, в порядку спадкування після смерті спадкодавця відповідно до ст. 1216 ЦК України, перейшло таке ж право постійного користування земельними ділянками, які входять до складу майна господарства, як цілісного майнового комплексу.

Відповідно до ст. 191 Цивільного кодексу України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торгівельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.3 ст.66 Господарського кодексу України, цілісний майновий комплекс підприємства визнається нерухомістю і може бути об'єктом купівлі-продажу та інших угод, на умовах і в порядку, визначених цим Кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього.

Поняття цілісного майнового комплексу визначено в Постанові КМ України від 10.09.2003 року № 1440 «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», а саме: об'єкти оцінки у формі цілісного майнового комплексу (цілісний майновий комплекс) - об'єкти, сукупність активів яких дає змогу провадити певну господарську діяльність. Цілісними майновими комплексами є підприємства, а також їх структурні підрозділи (цехи, виробництва, дільниці тощо), які можуть бути виділені в установленому порядку в самостійні об'єкти з подальшим складанням відповідного балансу і можуть бути зареєстровані як самостійні суб'єкти господарської діяльності.

Виходячи з матеріалів справи, суд зазначає, що господарство має статус юридичної особи, перебуває на обліку у відповідних державних органах, тобто є самостійнім суб'єктом господарської діяльності, сукупність активів якого дає змогу провадити господарську діяльність цілісним майновим комплексом.

Згідно ст.19 Закону України «Про фермерське господарство», до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно ч.3 ст.20 Закону України «Про фермерське господарство», у власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом. Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов'язання.

Крім того, суд зауважує, що конкретно про земельну ділянку, як обєкт спадкування, йде мова у ч. 2 ст. 23 вказаного Закону, зокрема, якщо фермерське господарство успадковується двома або більше спадкоємцями, то земельна ділянка поділу не підлягає, якщо в результаті її поділу утвориться хоча б одна земельна ділянка менше мінімального розміру, встановленого для даного регіону. Вказане також підтверджує той факт, що земельна ділянка входить до складу спадкової маси як невід'ємна частина фермерського господарства.

Аналізуючи докази, надані позивачем, суд вважає, що крім зазначеного права користування земельною ділянкою, до складу майна господарства входить також рухоме майно 2 трактори, 1 пневмотранспортер.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що до позивача, як до спадкоємця за заповітом, в порядку спадкування після смерті спадкодавця відповідно до ст. 1216 ЦК України перейшло право власності на цілісний майновий комплекс господарства (право постійного користування земельними ділянками та рухоме майно: трактор колісний, марки ЮМЗ-6АЛ, реєстраційний номер 20645АА; трактор колісний, марки Т-150К, реєстраційний номер 20634АА; пневмотранспортер ПТЗ-25 універсальний).

Як вбачається з матеріалів справи, за життя спадкодавця між ним, як замовником, господарством, як інвестором, та ТОВ «Науково-виробнича фірма «Геоінфо», як виконавцем, було укладено договір №10/06-1 від 10.06.2014 року на створення (передачу) науково-технічної продукції. Згідно п.1.1. зазначеного договору, замовник доручає (приймає), а виконавець бере (передає) розробку: Технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, для ведення особистого селянського господарства в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2, які розташовані на території Михайлівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області. Метою розроблення технічної документації із землеустрою є встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), та внесення відомостей про земельні ділянки в Державний земельних кадастр.

Рішеннями №РВ-018 та №РВ-018 від 28.03.2018 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, Державним кадастровим реєстратором відділу в Апостолівському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області розглянуті заяви про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 17.03.2018 року (реєстраційні номери ЗВ-2018 та ЗВ-018) та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з таких підстав: 1. Дана земельна ділянка знаходиться на судовому розгляді.

Суд вважає вказані рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру необґрунтованими та винесеними з порушенням чинного законодавства оскільки, відповідно до п.107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМ України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі Порядок №1051), державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49 - 54 цього Порядку.

Згідно п.п.2, п.109 Порядку №1051, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою: власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності або уповноваженої ними особи. У відповідності до п. 115 Порядку №1051, державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до п.110 Порядку №1051, для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; 3) електронний документ. Згідно п.111 Порядку №1051, за результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77 - 85 цього Порядку в разі: невідповідності поданих документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, вимогам, зазначеним у підпунктах 1 і 2 цього пункту; розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини; розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, не в повному обсязі.

Суд зауважує, що зазначена підстава для відмови у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, як то: «Дана земельна ділянка знаходиться на судовому розгляді», відсутня в переліку підстав, зазначених в п.111 Порядку №1051.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Державний кадастровий реєстратор відділу в Апостолівському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області протиправно відмовив у державній реєстрації земельних ділянок, тому вимога про зобовязання Державного земельного реєстратора здійснити державну реєстрацію земельних ділянок згідно Державного акту на право постійного користування землею ДП АП № 000086 від 17.01.1997 року підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При цьому, згідно ст.2 розділу VІІ Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера

Таким чином, в сукупності оцінюючи вищевикладені факти, обставини та докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що оскільки земельні ділянки були надані засновнику Господарства (спадкодавцю) саме для ведення фермерського господарства, вони є матеріальною основою для діяльності Господарства, в звязку зі смертю спадкодавця діяльність Господарства не припинилася, воно не ліквідоване, то право постійного користування земельною ділянкою також не припинилося, тому державна реєстрація права постійного користування земельним ділянками має бути здійснена за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11,12,13, 258,259,263,264, 265, 268, 273ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та зобовязання здійснити державну реєстраціюзадовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, ОСОБА_4, померлого 12.10.2014 року, право постійного користування земельними ділянками загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Апостолівської міської ради (колишня Михайлівська сільська рада) Дніпропетровської області та надані для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право постійного користування землею ДП АП № 000086 від 17.01.1997 року.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, ОСОБА_4, померлого 12.10.2014 року, право власності на цілісний майновий комплекс - Фермерське господарство «ЗОЗУЛІНО» (код за , Дніпропетровська обл., Апостолівський р-н, село Михайлівка, вул. 50 років Жовтня, буд.1),.

Зобовязати Державного земельного реєстратора (відділ в Апостолівському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області) здійснити державну реєстрацію земельних ділянок загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Апостолівської міської ради (колишня Михайлівська сільська рада) Дніпропетровської області згідно Державного акту на право постійного користування землею ДП АП № 000086 від 17.01.1997 року, на підставі заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 17.03.2018 року (реєстраційні номери ЗВ-2018 та ЗВ-018).

Зобовязати субєкта реєстраційної діяльності, нотаріуса здійснити державну реєстрацію в Державному реєстрі прав за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право володіння та користування земельними ділянками загальною площею 45,4 га, які розташовані на території Апостолівської міської ради (колишня Михайлівська сільська рада) Дніпропетровської області та надані для ведення селянського (фермерського) господарства, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею ДП АП № 000086 від 17.01.1997 року.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Женеску Е,В.