Справа № 147/603/17
Провадження № 2/135/16/18
РІШЕННЯ

іменем України

12.01.2018 року м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Патраманського І.О.,

при секретарі судового

засідання Ступак Ю.О.,

за участі:

позивачки ОСОБА_2,

представника позивачки ОСОБА_3,

представника відповідача Гулька О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у місті Ладижин Вінницької області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД», на обґрунтування якого повідомила, що у жовтні та листопаді 2015 року вона за сумісництвом працювала на даному підприємстві, на посаді інженера з якості. 20 листопада 2017 року вона звільнилася з підприємства за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. ДП «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» їй було нараховано заробітну плату, але не проведено з нею остаточний розрахунок у день звільнення. Виплату нарахованої заробітної плати було проведено в повній сумі, у розмірі 4 758,59 грн., у тому числі: в грудні 2015 року в сумі 1 154,16 грн., згідно відомості № 1 від 28.12.2015року, у червні 2017 року в сумі 3 604,43 грн., згідно поштового переказу № 3 від 14.06.2017 року. Тобто саме в цей день з нею був здійснений остаточний розрахунок по заробітній платі.

У зв'язку з чим, з урахуванням змінених позовних вимог, вона просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 51 865, 37грн.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим, та посилаючись на те, що не доведено вину відповідача, як того вимагає норма статті 117 КЗпП України. В обґрунтування відсутності вини повідомив, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року в справі № 10/47-08 розпочато справу про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У зв'язку з значною кількістю виконавчих проваджень щодо відповідача головним державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника від 15.08.2016р., вказані заходи унеможливили виконання всіх зобов'язань ДП «Тростянецький спиртзавод». Виконання зобов'язань відповідача щодо погашення заборгованості із заробітної плати стало можливим лише після розпорядження Арбітражного керуючого від 09.03.2017р. №02-01/254 «Про вжиття заходів з метою погашення заборгованості із заробітної плати».

Також повідомив, що в день звільнення ОСОБА_2 не працювала, із письмовою вимогою про проведення розрахунку за відпрацьований час вона не зверталась.

Вивчивши та дослідивши докази, давши їм належну юридичну оцінку в сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто перебіг тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачці при звільненні сум, а не з дня набрання чинності судового наказу суду про їх стягнення з відповідача, яке не виконано.

Згідно роз'яснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Відповідно до п. 20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 працювала інженером з якості на ДП «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» за сумісництвом, та була звільнена 20 листопада 2015 року за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, всупереч вимогам законодавства, за період її роботи відповідачем не виплачувалася їй заробітна плата та не проведено з нею остаточний розрахунок у день звільнення. Виплату нарахованої заробітної плати було проведено в повній сумі 4 758,59 грн., у тому числі: в грудні 2015 року в сумі 1 154,16 грн., згідно відомості № 1 від 28.12.2015року, у червні 2017 року в сумі 3 604,43 грн., згідно поштового переказу № 3 від 14.06.2017 року. Тобто саме в цей день з нею був здійснений остаточний розрахунок по заробітній платі.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 було звільнено з 20.11.2015 року, тому в цей день, згідно вимог ст. 116 КЗпП України, їй мали бути виплачені всі суми, що належать від підприємства, з утриманням при цьому податків.

Оскільки відповідач розрахувався із працівником лише 14.06.2017 року, тому згідно положень ст. 117 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню.

Дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Із наказу ДП «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» № 203к від 20.11.2015 р. видно, що ОСОБА_2, інженера з якості, звільнено з 20.11.2015 року за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Із довідки № 137 від 12.07.2017 року, виданої ДП «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД», видно, що за листопад 2015 р. було нараховано заробітну плату в сумі 3046,10 грн., у т. ч компенсацію за невикористану відпустку 1 115,94 грн. Станом на 12.07.2017 року заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_2 у підприємства немає.

Із довідки № 167 від 27.07.2017 року, виданої ДП «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД», видно, що ОСОБА_2 нараховано у жовтні 015 року 2869,60 грн., а у листопаді 2015 року 3046,10 грн., у тому числі компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 115,94 грн. Виплату нарахованої зарплати проведено в повній сумі 4 758,59 грн., у т. ч. в грудні 2015 року в сумі -1 154,16 грн., згідно відомості №1 від 28.12.2015 р., у червні 2017 року в сумі - 3604,43 грн., згідно поштового переказу №3 від 14.06.17 р.

Ці докази суд приймає до уваги, оскільки вони зібрані із дотриманням вимог законів, не суперечать один одному та ніким не оскаржуються.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд проводить згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок). Відповідно до змісту п. 2 якого, обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться, виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки.

Відповідно до п. 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із наявної в матеріалах справи індивідуальної відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України, довідок № 137 від 12.07.2017 року та № 167 від 27.07.2017 року, виданих ДП «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» видно, що сума заробітку ОСОБА_2, нарахованого ДП «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» (код 05459157) в жовтні-листопаді 2015 року становила: в жовтні - 2 869,60 грн., у листопаді 3 046,10 грн., у тому числі компенсація за невикористану відпустку становить 1 115,94 грн.

З чого видно, що сукупно за вказаний період було нараховано 5 915,70 грн. (2 869,60 + 3 046,10 = 5 915,70).

Компенсація за невикористану відпустку становить 1 115,94 грн.

Тому середньоденний заробіток має обраховуватись виходячи із суми 4 799,76 грн. за відпрацьований період (5 915,70 - 1 115,94 = 4 799,76).

Кількість робочих днів, за час роботи ОСОБА_2 на підприємстві становить 36 днів.

Тому, середньоденна заробітна плата позивача за вищевказаний період становить 133,33 грн. (4 799, 76 / 36 = 133,33).

Кількість робочих днів з дня звільнення по день погашення боргу по заробітній платі, а саме: з 23.11.2015 року по 13.06.2017 року становить 389 робочих днів.

Таким чином, заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 51 865,37грн. (133,33 х 389 =51 865,37).

Доводи представника відповідача про те, що в день звільнення ОСОБА_2. не працювала, із письмовою вимогою про проведення розрахунку за відпрацьований час вона не зверталась, не спростовують висновок суду про те, що підприємство повинно було провести повний розрахунок із працівником в день звільнення, оскільки на підприємстві, заробітну плату ОСОБА_2 отримувала шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок у банку, що підтверджується поясненнями сторін.

У зв'язку з чим суд вважає, що підприємство знало реквізити рахунку позивача для виплати заробітної плати. і мло можливість здійснити цей перерахунок, але цього не зробили.

Виплата зарплати при звільненні працівника є обов'язком роботодавця, незалежно від того, чи звертається працівник із вимогою про таку виплату. Жодних обставин чи доказів, які б вказували на наявність у підприємства перешкод для перерахування нарахованої працівнику заробітної плати, при наявності таких коштів, суду не надано. Тому суд вважає, що відсутність саме письмової вимоги працівника про проведення з ним розрахунку, в даному випадку не може саме по собі бути підставою для позбавлення працівника права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки незалежно чи був працівник безпосередньо на робочому місці у день звільнення чи ні, остаточний розрахунок з ним мало бути проведено шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. При цьому встановлено, що жодного спору про розмір належних до виплати сум між сторонами немає, а відповідачем не доведено, що працівник ухилявся від отримання нарахованих коштів.

Суд не приймає заперечень представника відповідача про те, що підприємство знаходилось в стадії санації, оскільки, відсутність коштів на рахунку роботодавця та порушення процедури банкрутства не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за не проведення розрахунку при звільненні.

Доказів відсутності вини роботодавця у невиплаті коштів суду не надано.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-76цс14, висловленою у постанові від 2 липня 2014 року.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, позов у пред'явленому розмірі задоволено, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 640 грн. покладається на відповідача.

На підставі ст. ст. 4, 7, 18, 258, 259, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, керуючись ст. ст. 116, 117 КЗпП України, п. п. 6, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 51 865 (п'ятдесят одна тисяча вісімсот шістдесят п'ять) гривні 37копійок.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТРОСТЯНЕЦЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» на користь держави судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя