Постанова

Іменем України

22 січня 2018 року

м. Київ

справа № 362/4641/15-ц

провадження № 61-443 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
представник позивача-Липовський Дмитро Вікторович,
відповідач-ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії,

Встановив:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2011 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір № 001-28504-110511 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки (далі - кредитний договір), за умовами якого позивач відкриває ОСОБА_5 поточний рахунок у гривні, випускає та надає держателю платіжну картку, а також ПІН-код до картки, здійснює обслуговування держателя на умовах, викладених в кредитному договорі, тарифному пакеті Кредитна катка № 1 (Visa Classik неіменна), Умовах надання картки і Правилах.

На виконання умов кредитного договору позивач відкрив ОСОБА_5 кредитну лінію на загальну суму 100 тис. грн та на день укладення договору встановив ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 10 тис. грн.

У порушення умов договору ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, сума якої розрахована банком станом на 12 травня 2015 року.

На підставі викладеного ПАТ «Дельта Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_5 заборгованість по кредитному договору в загальному розмірі 39 101 грн 10 коп., яка складається із тіла кредиту в розмірі 19 498 грн 29 коп., простроченого тіла кредиту в розмірі 6 901 грн 71 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 12 701 грн 10 коп.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладені кредитного договору ПАТ «Дельта Банк» ввів ОСОБА_5 в оману щодо істотних умов договору, а саме щодо загальної ціни кредитних послуг та розміру і порядку нарахування процентів, не надав споживачеві послуг усієї необхідної інформації щодо умов договору. Крім того, договір містить несправедливі умови щодо плати за обслуговування кредиту, передбачені права банку в односторонньому порядку змінювати перелік та вартість послуг. ОСОБА_5 зазначає, що ним за кредитним договором отримано загалом 26 400 грн, а сплачено 45 403 грн, надані банком розрахунки заборгованості до первісного позову не відповідають сумам вимоги які пред'являлися ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_5 до подачі позову, тощо.

На підставі викладеного, керуючись положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_5 просив суд визнати недійсним кредитний договір та стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на його користь в порядку реституції 19 003 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року первісний позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено, в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитну заборгованість на загальну суму 39 101 грн 10 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід Держави судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 не виконує належним чином свої обов'язки перед кредитором, чим завдано матеріальної шкоди банку і вона підлягає відшкодуванню відповідачем у спосіб та розмірі вказаному в первісних позовних вимогах ПАТ «Дельта Банк».

Зустрічний позов суд визнав безпідставним та відмовив у його задоволенні з посиланням на законність дій банківської установи при укладенні кредитного договору з відповідачем, а також спростування матеріалами справи посилань зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 щодо порушення його прав кредитним договором, зокрема умовами тарифного пакету «Visa Класичний» та правилами здійснення операцій за картковими рахунками, з якими ОСОБА_5 був ознайомлений і погодився.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості первісного позову, безпідставності зустрічних позовних вимог є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій 03 вересня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків на предмет безпідставності та недоведеності зустрічного позову щодо порушення і обмеження прав ОСОБА_5, як наслідок, суди безпідставно задовольнили позовні вимоги банку.

ОСОБА_5 зазначає, що його було позбавлено судового захисту внаслідок порушення судами низки норм процесуального законодавства, зокрема, щодо прав позивача, доказів та доказування, права на законне та повне судове рішення.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому 23 грудня 2017 року, ПАТ «Дельта Банк» зазначає, що касаційна скарга базується на формальних, алогічних та заплутаних міркуваннях, які не підтверджених ані фактами, ані матеріалами справи, ані законодавством України. ОСОБА_5 зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, існує непогашена заборгованість, розрахунок та розмір якої ОСОБА_5 належними та допустимими доказами не спростував. При укладенні кредитного договору останній був ознайомлений з його умовами, а також з правилами та тарифами, висловив свою згоду щодо цих умов договору та волевиявлення шляхом підписання договору і його складових, а тому посилання касаційної скарги на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», тощо не заслуговують на увагу та не відповідають дійсності і це було вірно встановлено судами при вирішенні спору.

04 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які як на підставу недійсності кредитного договору посилався ОСОБА_5, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року, справа № 6-1341цс15).

Встановлено судами, що 11 травня 2008 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір, на виконання умов якого ПАТ «Дельта Банк» відкрив ОСОБА_5 рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті - Гривні, надав дві картки: картку № НОМЕР_2, дата випуску якої 18 березня 2011 року з терміном дії до 31 березня 2014 року, картку № НОМЕР_3, дата випуску якої 03 березня 2012 року з терміном дії до 31 березня 2015 року, банк проводив обслуговування клієнта згідно з умовами кредитного договору, який складається з договору № 001-28504-110511 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, тарифів на обслуговування платіжних карток (Тарифний пакет «Кредитна картка № 1», тип картки - Visa Classik неіменна), Правил надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затверджених рішенням ради директорів ПАТ «Дельта Банк», які оприлюднені на інформаційних стендах банку в приміщеннях банку та на сайті банку, Умов надання картки.

З умовами кредитного договору та його складовими, у тому числі умовами щодо вартості і порядку її формування, складовими вартості кредитних послуг, умовами щодо плати за обслуговування кредиту (п. п. 5.1, 5.2, 5.12, 5.17 договору № 001-28504-110511), умовами про односторонні права банку за договором (п. п. 5.13, 5.16 договору № 001-28504-110511) ОСОБА_5 ознайомився та погодився, що підтверджується його підписами.

За період з 11 травня 2011 року по 12 жовтня 2015 року ОСОБА_5 користувався наданими банком коштами і наданий банком розрахунок заборгованості та його складових в загальному розмірі 39 326 грн 10 коп., розрахований станом на 12 травня 2015 року, не спростував належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення первісного позову ПАТ «Дельта Банк» через його доведеність і обґрунтованість та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 через його безпідставність.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська