Справа № 442/1248/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4479/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третьої особи: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплої М,Ю., про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

16 листопада 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) «Чагарі» звернулось із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третьої особи: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплої М,Ю., про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що судове рішення про визнання за ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно було скасоване, відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків, зокрема, щодо укладення наступних договорів. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 21,3 кв.м під літерою «В-1» (ряд 7, місце 13-14) на АДРЕСА_1, укладений між відповідачами 2 липня 2013 року. Зазначає, що оспорюваним договором порушені права ТзОВ «Чагарі», оскільки спірні приміщення споруджувались на земельній ділянці, що знаходиться в оренді ТзОВ «Чагарі», яке провело будівництво на цій земельній ділянці. Просить позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року задоволено позов ТзОВ «Чагарі» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третьої особи: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплої М.Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Ухвалено визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 21,3 кв.м, позначеного літерою «В-1» (ряд 7, місце 13-14) на АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою М.О. 2 липня 2013 року. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 2 липня 2017 року, укладений між нею та ОСОБА_5, не порушує права ТзОВ «Чагарі», оскільки товариство не є законним власником нерухомого майна, що є предметом згаданого договору. Вказує, що позивач не має в законному користуванні земельної ділянки під зазначеним нерухомим майном, що вказує на відсутність порушення його прав за договорм купівлі-продажу.

У судовому засіданні представник відповідача, посилаючись на доводи апеляційної скарги, таку підтримав, просить її задовольнити.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними в справі доказами; колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 2 липня 2013 року ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 21,3 кв.м, що знаходиться за адресою: вулиця Пилипа Орлика, 20 а у м.Дрогобичі Львівської області. Договір посвідчений нотаріально (а.с.77-78). Приміщення належить продавцю на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 квітня 2013 року у справі № 2/442/924/2013.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за ОСОБА_5 на самочинно побудоване спірне нежитлове приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись, на ст.ст. 202, 204, 215, 216 ЦК України, виходив з того, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 квітня 2013 року, яким визнано право власності за ОСОБА_5 на самочинно побудоване спірне нежитлове приміщення. Цим судовим рішенням встановлено, що зазначене нежитлове приміщення споруджене на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТзОВ «Чагарі» для будівництва та обслуговування ринку; що саме ТзОВ «Чагарі» здійснено будівництво ринку; між ТзОВ «Чагарі» та ОСОБА_5, укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. На підставі вказаного рішення судом встановлено приналежність торгових приміщень саме ТзОВ «Чагарі», а не відповідачу. З урахуванням цього суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладенням оспорюваного договору порушено права позивача, які підлягають судовому захисту, хоч він і не був стороною оспорюваного договору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року, встановлено, що позивачем (ТзОВ «Чагарі») самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудовано, зокрема, і спірний об'єкт.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам, або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року встановлено, що згідно рішень Дрогобицькогї міської ради № 129 від 18 травня 2001 року та № 58 від 10 жовтня 2002 року МПП «Романтик» надано в оренду земельну ділянку під будівництво торгового майданчику для торгівлі бувшими у вжитку товарами на вулиці Пилипа Орлика у м.Дрогобичі терміном на три роки. Згодом за рішенням органу місцевого самоврядування ця земельна ділянка переоформлена на новоутворене ТзОВ «Чагарі». Рішенням виконкому Дрогобицької міської ради № 179 від 21 серпня 2003 року зобов'язано ТзОВ «Чагарі» облаштувати торгівельний майданчик та ввести його в дію. Ухвалою Дрогобицької міської ради № 238 від 6 жовтня 2003 року надано дозвіл ТзОВ «Чагарі» на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,2415 га для облаштування торгового майданчика. Ухвалою цієї ради № 188 від 27 грудня 2006 року надано в користування ТзОВ «Чагарі» на умовах оренди земельну ділянку площею 4626 кв.м за спірною адресою для будівництва та обслуговування ринку терміном на три роки. Строк оренди неодноразово продовжувався. Рішенням Дрогобицької міської ради № 1035 від 23 травня 2013 року відмовлено у поновленні строку оренди земельної ділянки ТзОВ «Чагарі» у зв'язку з відсутністю права власності на будівлі.

Відповідно до договору оренди землі від 8 лютого 2016 року обслуговуючому кооперативу «Єдність Разом» передана в оренду земельна ділянка площею 4626 кв.м на АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 грудня 2017 року Територіальна громада в особі Дрогобицької міської ради продала ОСОБА_4 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування, зокрема, нежитлових приміщень.

Згідно з п.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 с. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що на час вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу продавець була власником спірного нежитлового приміщення, оскільки судове рішення, на підставі якого вона набула таке право, на той час не було скасоване.

Докази про відсутність волевиявлення учасників правочину на його укладення і відсутність їх волі на вчинення правочину, відсутні.

Оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, що відповідає вимогам закону щодо форми вчинення такого правочину.

Відтак, є доведеним, що на час ухвалення оскаржуваного рішення земельна ділянка, на якій розміщено спірне приміщення, не перебувала у власності чи користуванні позивача, що є ствердженням того, що його права та законні інтереси внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-проджажу не є порушеними та не підлягають судовому захисту.

Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірного приміщення укладений відповідно до вимог закону, посвідчений нотаріально.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що ним було збудовано спірне приміщення, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження цього не надані. Також не надані докази того, що позивач є власником спірного приміщення, власником або користувачем земельної ділянки, на якій таке приміщення розташоване.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується з урахуванням встановлених обставин.

Узв'язку з встановленим, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення під літерою «В-1» (ряд 7, місце 13-14) на АДРЕСА_1, площею 21,3 кв.м, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідченого 2 липня 2013 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова складена 11 січня 2018 року.

Головуючий______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р.Мікуш ______________О.Ф.Павлишин