Справа № 308/878/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду ухваленого 22 травня 2018 року головуючим суддею Дергачовою Н.В. в справі за позовом органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та стягнення аліментів,

встановив:

У січні 2018 року Орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому звернувся до суду з позовною заявою в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є матірю малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Протягом періоду з червня 2017 по січень 2018 року органом опіки та піклування було встановлено факти неодноразового жорстокого поводження та ухилення від виконання батьківських обовязків гр.ОСОБА_1 відносно малолітньої ОСОБА_3 На думку позивача це свідчить про те, що залишення дитини у матері є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання. Посилаючись на приписи ст. 170 СК України в позовній заяві просив суд: 1) відібрати малолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, від її матері ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав; 2) стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/2 від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2018 року позов Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому задоволено частково.

Відібрано малолітню ОСОБА_3 від її матері ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав, та передано її Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

На період шість місяців застосовано до ОСОБА_1 обмежувальний припис у вигляді заборони спілкуватися з малолітньою ОСОБА_3 та наближатись до місця її перебування в Закарпатському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей.

Направлено ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації на проходження програми для кривдників строком на шість місяців.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду, в частині відібрання дитини і стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць.

На дане рішення представник відповідача адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що факти отримання малолітньою дитиною тілесних ушкоджень не підтверджені висновками експертів. В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що саме відповідач спричиняє умисні тілесні ушкодження дитині. Вказує, що судом не доведено необхідність застосування обмежувального припису. Також посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України».

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Ужгородської міської ради просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для відібрання дитини від матері, застосування обмежувального припису та стягнення аліментів у розмірі 1/4 від всіх видів доходу.

З таким висновком суду першої інстанції можна погодитись лише частково з огляду на таке.

Так, апеляційний суд погоджується з рішенням суду в частині задоволення позовної вимоги про відібрання дитини, оскільки в цій частині воно є законним та обґрунтованим.

Зокрема, згідно ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Одними з таких підстав для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та жорстоке поводження з дитиною (п.п.2, 3 ч.1 ст. 164 СК України).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»).

В даному випадку, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, дійшов вірного висновку про те, що залишення дитини з матірю є небезпечним для її здоров'я.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що протягом червня 2017 січня 2018 року у малолітньої ОСОБА_3 неодноразово виявлялися певні ушкодження здоровя, в основному у виді забоїв, синців та подряпин. Вказане зафіксовано в актах проведення оцінки рівня безпеки дитини, актах обстеження умов проживання, актах ДНЗ №1 та ДНЗ №40 Ужгородської міської ради. За даний період службою у справах дітей було складено три акти проведення оцінки рівня безпеки дитини за місцем фактичного проживання від 26.06.2017р., 23.10.2017р., 15.01.2018р., в кожному з яких рівень безпеки оцінено як «небезпечно» (а.с.22-25, 36-38, 47-50). При цьому, в результаті обстеження від 26.06.2017р. дитину було госпіталізовано.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи висновків експертів про природу ушкоджень, позаяк в даному випадку визначення ступеню тяжкості тілесного ушкодження здоровя не має вирішального значення. Достатньо встановити наявність певних ушкоджень здоровя малолітньої дитини. Щодо таких ушкоджень здоровя як синці, подряпини, забої тощо - це можливо й при поверхневому огляді, що й було неодноразово зафіксовано службовими особами органу опіки та піклування та працівниками ДНЗ.

Також відхиляє апеляційний суд твердження апелянта про відсутність доказів нанесення тілесних ушкоджень дитині саме її матірю, позаяк це спростовується матеріалами справи. Так, в Акті проведення оцінки рівня безпеки дитини від 26.06.2017 р. зафіксовано пояснення дитини про те, що її мама побила. Аналогічна інформація зафіксована у Акті проведення оцінки рівня безпеки дитини від15.01.2018року. У психологічній характеристиці малолітньої ОСОБА_3, складеної практичним психологом ДНЗ№40 ОСОБА_4, зафіксовано, що дитина, перебуваючи в спокійній атмосфері, починає розповідати про те, що її била мама і яким чином вона це робила (а.с.46). Вказані докази підтверджують факт спричинення тілесних ушкоджень дитини її матірю внаслідок побиття. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що для наявності підстав для задоволення вимоги про відібрання дитини не є абсолютно необхідним встановлення факту спричинення шкоди здоровю саме матірю дитини. Позаяк такий позов може бути задоволений також у разі якщо буде встановлено, що залишення дитини з матірю наражає її на реальну небезпеку заподіяння шкоди здоровю внаслідок невиконання чи неналежного виконання матірю своїх батьківських обовязків (зокрема щодо нагляду за дитиною). Та обставина, що дитини неодноразово та систематично отримувала певні ушкодження здоровя (незалежно від причин їх походження), сама по собі свідчить про неналежний нагляд матірю за дитиною, який створює таку небезпеку. У своїх поясненнях мати завжди стверджувала, що дитина впала, що могло б бути взято до уваги, у разі якщо б такі випадки були поодинокі. Однак, у разі ж систематичності таких випадків таке пояснення матері не може вважатися прийнятним з точки зору належного здійснення матірю своїх батьківських обовязків щодо нагляду за дитиною.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про те, що залишення дитини з матірю наражає і є небезпечним для її здоровя внаслідок неналежного виконання батьківських обовязків та жорстокого поводження з дитиною.

Посилання апелянта на рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» є недоречним, оскільки обставини даної справи суттєво відрізняються. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ встановив порушення ст.8 ЄКЗПЛ у звязку з тим, що органи державної влади не виконали свого позитивного обовязку, а саме органи лише фіксували наявні проблеми в сімї заявників, однак не вчиняли жодних серйозних дій для того щоб допомогти такій сімї, зважаючи на фізіологічний стан батьків. Натомість у даній справі орган опіки та піклування в повній мірі виконав такий позитивний обовязок. Зокрема, працівники органу неодноразово відвідували сімю та вживали певних заходів щодо недопущення порушення прав дитини. До сімї відповідача було застосовано соціальний супровід. При цьому справа «Савіни проти України» стосувалася відібрання дітей від батьків внаслідок неблагополучності сімї, а не жорстокого поводження з дитиною, як в даному випадку.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд констатує, що виходячи з встановлених обставин справи, залишення дитини разом з матірю не забезпечить її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. За таких обставин, застосування такого виняткового заходу втручання у право відповідача на повагу до сімейного життя як відібрання дитини є допустимим, та на думку апеляційного суду не свідчитиме про порушення Україною своїх зобовязань за ст.8 ЄКЗПЛ.

Також обґрунтованим є висновок суду в частині часткового задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів, оскільки такий ґрунтується на приписах ч.4 ст. 170 СК України. При цьому суд стягнув мінімальний гарантований СК України розмір таких аліментів, а відтак жодних підстав для зменшення такого розміру немає. При цьому апеляційна скарга не містить жодних доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення суду в цій частині.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись із рішенням суду в частині застосування обмежувального припису.

Так, в прохальній частині позовної заяви позивач ставив питання виключно про відібрання дитини та стягнення аліментів.

Лише у відповіді на відзив позивач просив також застосувати до відповідача обмежувальний припис у виді заборони спілкуватися з дитиною, наближатися до її місця перебування та направлення відповідача на проходження програми для кривдників.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно приписів ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Вказаною нормою не передбачено право позивача висувати додаткові вимоги до відповідача шляхом подання відповіді на відзив, позаяк таке право реалізується в порядку, передбаченому ст. 49 ЦПК України шляхом зміни предмету позову, однак відповідної заяви позивач не подавав.

За таких обставин, суд не вправі був розглядати такі вимоги. Розглянувши їх суд порушив принцип диспозитивності цивільного процесу, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

З врахуванням вищенаведеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2018 року, відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині застосування судом обмежувального припису.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, задовольнити частково.

Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2018 року в частині застосування до ОСОБА_1 обмежувального припису на строк шість місяців у виді заборони їй спілкуватися з малолітньою ОСОБА_3 і наближення до місця її перебування та направлення ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації на проходження програми для кривдників.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді: