Справа № 456/1929/14-ц
Провадження № 2/456/265/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2018 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

за участю секретаря Сунак Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись в суд з позовною заявою та уточнивши позовні вимоги просять визнати поважними причини пропуску строку позовної давності по зверненню до суду з даним позовом і поновити його; визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, складений 25.04.2007 р. та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачі, покликаються на те, що вони є дочками ОСОБА_4, який помер 26.04.2007р. Після його смерті вони звернулись в установленому порядку з заявою про прийняття спадщини. На день смерті батьку належала частина будинку по вул. Івасюка, 3 в м. Стрию. Проте, згодом їм стало відомо, що 11.06.2007р. відповідач ОСОБА_3 звернувся в Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовом та 23.09.2008р. змінивши його підставу, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті свого брата, ОСОБА_4, за заповітом, нібито складеним 25.04.2007р. і посвідченим в Стрийській центральній районній лікарні. Даний заповіт є недійсним, оскільки в момент його складання батько не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Так, їх батько був госпіталізований у Стрийську ЦРЛ і о 15:10 год. цього ж дня був поміщений у реанімаційний відділ лікарні з шлунково-кишковою кровотечею. О 18:40 год. цього ж дня в лікарні в присутності лікарів та свідків, начебто було складено та посвідчено оскаржуваний заповіт, згідно з яким все своє майно батько заповів своєму брату ОСОБА_3 Однак стан батька був таким, що він не міг його скласти і усвідомити текст заповіту. Як вбачається з записів в медичній картці стаціонарного хворого Стрийської ЦРЛ, батько був госпіталізований 25.04.2007р. о 15 год. 10 хв. у вкрай важкому стані. Артеріальний тиск у хворого був 50/40, свідомість загальмована. Лікарем було діагностовано стан колапсу. Після 15:10 год. і аж до 19:00 год. відомості про інший артеріальний тиск у батька відсутні. Лише о 19:00 год. в медичній картці хворого було зазначено, що артеріальний тиск 70/30. О 20:30 год. того ж дня в батька було зафіксовано артеріальний тиск 50/30. В такому стані (стані колапсу з надзвичайно низьким артеріальним тиском) батько не міг сприймати і усвідомлювати інформацію, адекватно реагувати на події, а тим більше, диктувати, читати і підписувати заповіт. Відтак, заповіт ОСОБА_4 від 25.04.2007р. є недійсним у зв'язку з тим, що в момент його складення він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Позивач ОСОБА_1, будучи допитана в судовому засіданні як свідок, пояснила, що з 2000 р. разом з сестрою проживали окремо від батька. Незважаючи на його тяжкий характер,

спілкуватись з ним не переставали. Про те, що батько хворіє, дізналась за тиждень до його смерті.

25.04.2007 р. від сусідки довідалась, що батька госпіталізували. Одразу ж з чоловіком прибула в Стрийську ЦРЛ. Під час спілкування з лікарем, останній повідомив, що батько в комі і вірогідніше за все помре. Враховуючи його стан, медичний персонал в палату до ОСОБА_4 нікого не пускав. За час перебування в лікарні, жодного стороннього, в тому числі дядька ОСОБА_3 там не бачила. 26.04.2007 р. батько помер. Після його смерті, разом з сестрою, звернулись до нотаріуса для оформлення спадщини. Але їм стало відомо, що ОСОБА_3 подав до суду позов про визнання права власності на частину будинку, що належала їх батьку, й відповідно на яку вони мали право. Ознайомившись з матеріалами справи, приблизно в вересні 2008 р., дізнались про наявність оскаржуваного заповіту. У грудні 2008 року, звернулись із зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним, з підстав підроблення підпису батька на заповіті. З оскарженням заповіту з підстав не усвідомлення батьком значення своїх дій звернулись тільки в 2014р., оскільки їхній попередній адвокат їм не роз»яснив, що можна оспорювати правочин з декількох підстав одночасно. Окрім того, чекали кінцевого результату по розгляду справи № 2-69/11.

Допитана в судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_2 підтримала повністю показання ОСОБА_1 Доповнила, що за декілька днів до смерті батька спілкувалась з ним. Останній зазначив що все належне йому майно, залишить їм (донькам). Не заперечила, що похованням батька займався відповідач. Хто ініціював підробку заповіту їй не відомо, вважає що саме дядько ОСОБА_3.

Представник позивачів адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити, покликаючись на викладені в позові обставини. Зазначив, що згідно висновків експертів за наслідками проведених по даній справі двох експертиз спадкодавець ОСОБА_4 в період часу, який зазначений в заповіті, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними через стан свого здоровя. Також пояснив, що строк позовної давності його довірителями не пропущений, оскільки після того як останні дізналися про існування заповіту, зверталися до суду з позовом і справа розглядалася в судах протягом 7 років. Проте, в той час їм надавалася некваліфікована правова допомога і заповіт оскаржувався з інших підстав.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат ОСОБА_6, виступила проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що з сімєю батько позивачів, після розлучення не підтримував стосунків. Коли перебував в лікарні, то все розумів, спілкувався з лікарями, артеріальний тиск був нормальний, він був контактний. Відповідача в цей час в лікарні не було, оскільки він перебував за кордоном, а тому й не міг спонукати брата до складання заповіту. Про заповіт він дізнався від лікаря, через декілька днів. Похороном брата займався її довіритель. Під час розгляду попередньої справи №2-69/11 (зустрічного позов про визнання заповіту недійсним та визнання за позивачами права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, з підстав підроблення підпису ОСОБА_4 на заповіті), проводилася почеркознавча експертиза, яка встановила, що підпис на заповіті належить ОСОБА_4 і цей висновок нічим не спростований. З висновками експертів вона не погоджується з тих підстав, що перший було зроблено з копії медичної карти, а другий спростовується показами свідків медичних працівників, які оформляли цей заповіт, відповідно безпосередньо були присутні з ОСОБА_4, та як кваліфіковані медичні спеціалісти мали змогу надати оцінку стану спадкодавця в конкретний момент вчинення правочину. Додатково зазначила, що, позивачами пропущено строк позовної давності, оскільки про існування заповіту вони дізналися ще в 2008р., тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи Стрийської центральної районної лікарні, в судове засідання не з»явився, однак подали до суду клопотання про розгляд справи у їхній відсутності, при постановленні рішення покладаються на розгляд суду.

Свідок ОСОБА_7, засвідчив, що добре знав покійного ОСОБА_4, оскільки проживав по сусідству з 1986 р. Позивачі по справі його колишні сусіди, які

проживали в будинку за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Івасюка 3, разом з батьком та матірю. Однак, як йому відомо зі слів покійного, відносини з дружиною в ОСОБА_4, з релігійних обставин, погіршились. Остання разом з дітьми залишила його самого, переїхала проживати за іншою адресою. За весь цей час, а це понад 8 років, жодного разу не бачив, щоб доньки провідували батька. Часто покійний скаржився, що незважаючи на те що має дітей, ніхто його не провідує та не доглядає, доньки уникають з ним зутрічі.

Свідок ОСОБА_8, зазначив, що з покійним був знайомим, оскільки проживав по сусідству та товаришував з ним. Протягом останніх років той проживав сам. Останній рік перед смертю ОСОБА_4 хворів. 25.04.2007 р. зранку провів ОСОБА_4 з залізничної лікарні додому. Оскільки рідний брат покійного ОСОБА_3 перебував з кордоном, тому видзвонив двоюрідного брата ОСОБА_9, з яким мали намір завезти ОСОБА_4 в лікарню №5 м. Львів. Проте, останньому стало погано, а тому викликали швидку, яка і забрала його в лікарню. Зазначив, що при цьому, ОСОБА_4 був при свідомості.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердив покази ОСОБА_8 Додатково зазначив, що після прибуття до лікарні, пробув там близько години, чекав на інформацію. При цьому, лікарі повідомили що брат в тяжкому стані. За деякий час приїхала ОСОБА_1 В реанімацію їх не впускали. До того як потрапив до лікарні, ОСОБА_4 часто обідав в його матері, так як не було кому ним опікуватися.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, за правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що ОСОБА_4 помер 26.04.2007 р. в Стрийській центральній районній лікарні.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними дітьми спадкодавця (ОСОБА_4П.) та згідно положень ЦК України його спадкоємцями першої черги за законом.

З долученого до матеріалів справи копії заповіту від 25.04.2007 р., вбачається, що ОСОБА_4 заповів все належне йому майно рідному братові ОСОБА_10П.(т.1 а.с.8)

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст. 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів.

Згідно з п. 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419, передбачено такий же перелік посадових осіб, що мають право посвідчувати заповіти осіб, що перебувають на лікарняному.

Відповідно до ч.ч.8, 9 ст. 1252 ЦК України до заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частині першій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами.

Відповідно до оскаржуваного заповіту, написаного черговою медичною сестрою приймального відділення ОСОБА_11, 25.04.2007р. о 18 год. 40 хв. в Стрийській центральній районній лікарні, ОСОБА_4 заповів все своє майно рідному братові(відповідачу) ОСОБА_3 Заповіт складений за участю чергового лікаря ОСОБА_12, лікуючого лікаря ОСОБА_13, свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15 та скріплений печаткою Стрийської районної центральної лікарні. Заповіт ОСОБА_4 прочитаний, з його слів записаний вірно, в чому він розписався.

Разом з тим слід зазначити, що про існування спірного заповіту позивачі дізнались у вересні 2008р. (з їх слів), після чого звернулись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Так, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2012р. в справі №2-69/11, визнано за ОСОБА_3 право власності на 37/100 частини будинку № 3 по вул. В.Івасюка в м. Стрий Львівської області та право власності на сарай, позначений в технічному паспорті літерою «Г» розміром 2.25х3.40, гараж позначений в технічному паспорті літерою «Ж» розміром 3.40х5.80, гараж позначений в технічному паспорті літерою «Б» розміром 5.20х6.0, мансарду розміром 5.20х6.0, які розміщені на земельній ділянці будинку №3 по вул. В.Івасюка в м. Стрий Львівської області. Відмовлено в зустрічному позові ОСОБА_2, ОСОБА_1, до ОСОБА_3, Стрийської центральної районної лікарні про визнання заповіту недійсним (з підстав підроблення підпису ОСОБА_4 на заповіті) та визнання за ними права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом за недоведеністю позовних вимог.

Вищевказане рішення, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.11.2013р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014р..

Даний позов про визнання заповіту недійсним, подано 14.05.2014р. з підстав, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними в силу хворобливого стану, під час складання заповіту.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі

електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як розяснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В пункті 8 загаданої постанови Пленуму розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Як розяснено в п.16 загаданої постанови Пленуму, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Так, висновком експерта №149 за наслідками проведеної в період з 27.10.2014р. по 27.11.2014р. комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи встановлено, що хворий ОСОБА_4 був госпіталізований в реанімаційне відділення 25.04.2007р. у «вкрай важкому, загальмованому», колаптоїдному стані з дуже низьким кровяним тиском (50/40 мм рт.ст.) Незважаючи на призначене і проводиме лікування стан хворого не покращився і 26.04.2007р. хворий помер. Враховуючи записи лікарів Стрийської ЦРЛ про вкрай важкий, коматозний стан хворого на період складання заповіту 25.04.2007р., комісія вважає, що тяжко хворий ОСОБА_4 фізично не міг читати та підписувати заповіт. В момент укладення заповіту ОСОБА_4 виявляв ознаки тяжкого психічного розладу стану оглушення свідомості (сомноленція), клінічними ознаками якої є сонливість, обмеженість мовного контакту, загальмованість, вялість, адинамічність. Розлад свідомості у хворого спричинений важким соматичним станом, кровотечею, низькими параметрами артеріального тиску. За своїм психічним станом у цей період ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №119, проведеної 16.03.2016р., ОСОБА_4 на момент складання оспорюваного заповіту виявляв порушення свідомості за типом оглушення, соматогенного ґенезу, і за своїм станом, з врахуванням висновку №808 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №2-69/11 від 05.06.2013р., не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Разом з тим, з метою об'єктивної оцінки доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в судовому засіданні було допитано в якості свідків, осіб які були безпосередньо присутні при складанні заповіту.

Так, свідок ОСОБА_13, лікар-анастезіолог Стрийської ЦРЛ, в судовому засіданні показав, що достовірно не пригадує, як відбувались події того дня, настоює на своїх попередніх показаннях, оскільки вже неодноразово (як і інші свідки) допитувався, як в судових засіданнях так і правоохоронними органами з даного приводу. Вказав, що того дня він був черговим лікарем по відділенні. Пригадує, що вказана подія відбувалась після обіду, в палаті інтенсивної терапії, куди не було обмеженого доступу. Добре памятає, що заповіт складався на прохання ОСОБА_4, у звязку з чим він покликав чергового лікаря по лікарні ОСОБА_16. Заповіт писала медсестра з приймального відділення ОСОБА_11, зі слів покійного, який в момент його посвідчення перебував при свідомості та ясному розумі та заповів все своє майно брату ОСОБА_3 Він особисто підписав заповіт та бачив як його підписували ОСОБА_16 та запрошений в якості свідка лікар травматолог ОСОБА_15 Що стосується відображених в історії хвороби відомостей щодо тиску 50/30, зазначив що хворий міг бути пристосований до такого тиску, адже люди при показаннях 60/40 можуть ходити.

Допитай в судовому засідання свідок ОСОБА_15 зазначив, що працює головним лікарем КП «Стрийська районна лікарня». 25.04.2007 р. в Стрийській ЦРЛ перебував у приватних справах. Пригадує, що ОСОБА_4 перед тим як потрапив в Стрийську ЦРЛ, перебував на обстеженні в залізничній лікарні(на даний час КП «Стрийська районна лікарня»). Що стосується оскаржуваного заповіту, то достеменно пригадати хто його писав не може, однак точно памятає що такий складався в кінці дня. Зазначив, що особисто був присутній при його складанні про що разом з іншими учасниками розписався. Покійний на заповіті розписувався особисто.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що в день складання заповіту 25.04.2007р. являвся черговим лікарем по лікарні. Скільки всього було присутніх осіб при складанні заповіту пригадати не зміг, однак точно були - ОСОБА_13, ОСОБА_15 та медсестра ОСОБА_7, яка й писала заповіт. Проте, впевнено зазначив, що заповіт ОСОБА_4 він підписував, а оскільки останній самостійно виявив бажання його скласти, відповідно перебував в адекватному стані та міг розуміти значення своїх дій. Щодо записів в медичній карті хворого зазначив, що стан колапсу триває від 1 секунди до 1,5 хвилини, все що більше кома, однак в медичній карті не відмічено, що пацієнт перебував в комі.

А тому, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правовий висновок Верховного суду України, зроблений 29.02.2012 при розгляді справи №6-9цс12).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і

заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відтак, досліджуючи висновки експертів №149 від 27.11.2014р. та №119 від 16.03.2016р., судом встановлено, що експертизи проведено у відповідності з чинним законодавством компетентними експертами, якими надано повні, обґрунтовані та вичерпні відповіді на всі поставлені судом питання, тому суд вважає дані докази належними та допустимими.

Судом критично оцінюються покликання представника відповідача ОСОБА_6 на покази свідків ОСОБА_16, ОСОБА_15, ОСОБА_13, як доказ спростування зазначених висновків експерта. Оскільки, незважаючи на те, що останні були безпосередніми учасниками при складенні оскаржуваного правочину, та особами, які безпосередньо надавали медикаментозне лікування ОСОБА_4, в судовому засіданні не змогли в повній мірі спростувати вищевказані висновки експертів та переконати суд в тому, що в момент складання заповіту хворий ОСОБА_4 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

На думку суду, неприпустимим є також врахування висновку експерта №808 від 05.06.2012р., оскільки такий не дає відповіді на питання про фізичний та психічний стан спадкодавця (його вільне волевиявлення) на момент вчинення підпису в заповіті, а саме ці обставини є предметом дослідження в даній цивільній справі, тому такий суд до уваги не бере.

Разом з тим, суд враховує діагноз стаціонарного хворого ОСОБА_4, відповідно до Медичної карти № 3141, його фізичний стан на день складання заповіту, а також те, що ОСОБА_4 помер на наступний день після складання заповіту.

Виходячи з наведеного, існували всі підстави для визнання заповіту від 25.05.2007 р. недійним з вищезазначених підстав, а відповідно і задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Що й було зроблено судом, зокрема рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2016р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.11.2016р., визнано недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений в Стрийській центральній районній лікарні 25.04.2007р. в користь ОСОБА_3.

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.06.2017р., вищевказані рішення судів скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

А тому, на виконання вимог ухвали (рішення) колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017р. по вказаній цивільній справі, суд вважає з необхідне, з метою сприяння всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, звернути увагу на наступне.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») (правовий висновок ВСУ від 16.11.2016 р.зроблений при розгляді справи №6-2469цс16).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Проаналізувавши вищенаведене, доводи сторони відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне звернути увагу, що сторони були учасниками справи №2-69/11 від 11.06.2007 р., провадження в якій відкрито 14.06.2007 р. В межах даної справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1, 08.12.2008 р., було заявлено до ОСОБА_3, Стрийської центральної районної лікарні зустрічний позов про визнання заповіту недійсним та визнання за ними права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, з підстав підроблення підпису батька на заповіті.

За таких обставин, суд вважає встановленим факт обізнаності позивачів(що ними визнається) про порушення їхнього права з 08.12.2008 р., тобто з моменту подачі ними в справі №2-69/11 зустрічного позов про визнання заповіту недійсним та визнання за ними права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, з підстав підроблення підпису батька на заповіті.

Проте всупереч ч.1 ст. 261 ЦК України, з позовом про визнання заповіту недійсним з підстав, що в момент його складення ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, звернулись тільки 14.05.2014 р., по спливу 6 (шести) років з моменту, коли вони дізналась про порушення свого права і про особу яка його порушила.

У звязку з наведеним суд критично оцінює покликання сторони позивача, що строк позовної давності ними пропущено з підстав надання їм некваліфікованої правової допомоги, у звязку з чим вони чекали прийняття рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.01.2014р. по справі № 2-69/11 про визнання заповіту не дійсним, після чого повторно звернулися до суду 14.05.2014р. з даним позовом. Проте, суд звертає увагу, що позовні вимоги у іншій справі заявлені з інших підстав, не могли бути перешкодою для звернення до суду з даним позовом. Відтак, судом не здобуто, а позивачами не надано обґрунтованих та належних доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Водночас слід звернути увагу, що суд має захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про те, що незважаючи на фактичну підставність заявлених позовних вимог, позивачами пропущено строк позовної давності, немає підстав для його продовження чи поновлення, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складено 12.02.2018

Суддя: ОСОБА_17