Справа № 127/3086/18
Провадження № 2-о/127/91/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.02.2018року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Константинова А.К.

заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

12.02.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті чоловіка - ОСОБА_3 (російською ОСОБА_3).

Мотивувала тим, що вони із чоловіком постійно проживали і були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Луганськ ОСОБА_3 помер, про що було видано лікарське свідоцтво № 534 від ІНФОРМАЦІЯ_5.

06.10.2016 року Жовтневим відділом записів актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки було складено актовий запис № 1543 та видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1.

Оскільки документи, видані на тимчасово окупованій території України, не створюють правових наслідків, а отримати у встановленому законом порядку свідоцтво про смерть чоловіка заявник ОСОБА_2 не має можливості, просила суд встановити факт смерті чоловіка ОСОБА_3, громадянина України, який народився 1934 року в м. Бердичів Житомирської області, що настала ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Луганськ.

Заявник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заяву. Пояснила, що її чоловік ОСОБА_3 хворів і помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Луганськ, що є тимчасово окупованою територією України. Він похований у м. Луганську. Довідка про смерть та свідоцтво про смерть чоловіка, що видані відповідними органами невизнаної Луганської Народної Республіки, не створюють правових наслідків, тому просила заяву про встановлення факту задоволити.

Представник заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений телефонограмою.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник - громадянка України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка м. Бердичів Житомирської області, з 1995 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

12.02.2018 року ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, її фактичне місце проживання/перебування -АДРЕСА_1.

З 16.08.1959 року заявник знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (рос. ОСОБА_3), який народився 1934 року в м. Бердичів Житомирської області, про що міським відділом ЗАГС м. Бердичева Житомирської області 16.08.1959 року був зроблений актовий запис № 300 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер в м. Луганськ у віці 92 роки, про що "Державною установою Луганської Народної Республіки «Луганська міська поліклініка № 10» було видано лікарське свідоцтво № 534 від ІНФОРМАЦІЯ_5. Причина смерті - дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ, атеросклероз судин головного мозку ІІІ.

06.10.2016 року "Жовтневим відділом записів актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки" було складено актовий запис № 1543 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 про смерть ОСОБА_3

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017 року) суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2 ст. 317 ЦПК України в редакції, що діє з 15.12.2017 року).

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків, а тому видане "Луганською Народною Руспублікою" свідоцтво про смерть ОСОБА_3 не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, та чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи наведене, суд вважає необхідним встановити факт смерті ОСОБА_3 (російською: ОСОБА_3), громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Бердичів Житомирської області, проживав за адресою: АДРЕСА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Луганськ.

На підставі ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до вимог частини 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 89, 315-319 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 (російською: ОСОБА_3), громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Бердичів Житомирської області, проживав за адресою: АДРЕСА_2, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Луганськ.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Апеляційного суду Вінницької області.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: