Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 352/2640/14-ц

провадження № 61-1204св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 серпня 2016 року у складі суддів: Ковалюка Я. Ю., Горблянського Я. Д., Максюти І. О.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 з 12 липня 1994 року перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тисменицького районного суду від 22 червня 2009 року. У 2000 році ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1, процент готовності якого складав 72 %. Зазначав, що за час шлюбу ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_3 за спільні грошові кошти здійснювали будівництво будинку. Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації проведено технічну інвентаризацію зазначеного будинку та 22 травня 2006 року виготовлено технічний паспорт, що підтверджує законність будівництва та 100 % його готовності. Отже частка, що підлягає поділу між подружжям складає 28/100. У зв'язку з тим, що житловий будинок не був своєчасно зданий в експлуатацію, сторони не оформили право власності на нього.

На підставі викладеного позивач просив визнати 28/100 часток незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, провести його поділ, виділивши йому у власність приміщення, які б відповідали 14/100 часткам в цьому майні.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2014 року встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, відповідно не є об'єктом права спільної сумісної власності, тому згідно зі статтями 364, 367 ЦК України не може бути предметом поділу (виділу).

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 5 лютого 2015 року внесено виправлення в рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року вказано в резолютивній частині повного тексту рішення про скасування заходів забезпечення позову, накладених згідно ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2014 року. А саме: арешт на незавершене будівництво житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 серпня 2016 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року та ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 5 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов задоволено частково.

Визнано частку 28/100 незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя.

Визнано право власності ОСОБА_2 на 14/100 незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що незавершене будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 не є самочинним. Крім того, спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 60 СК України.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не застосував положення статті 376 ЦК України, оскільки не врахував що незавершене будівництво спірного житлового будинку є самочинним і тому не може бути предметом поділу. ОСОБА_3 вказала, що спірний будинок в експлуатацію не введений, право власності на будинок не зареєстроване; земельна ділянка по АДРЕСА_1 не виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку; позивач у вказаному будинку не зареєстрований.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку, позивачу вже було відмовлено. Тому ОСОБА_3 вважає, що апеляційним судом порушено основні засади судочинства, а саме обов'язковість судового рішення, передбаченого пунктом 9 статті 129 Конституції України.

В січні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а всі доводи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами справи. Вказував на те, що під час шлюбу з відповідачем, ОСОБА_2 будував житловий будинок, внаслідок чого будинок став придатним для проживання; сторони проживали у будинку; спірний житловий будинок знаходиться не земельній ділянці, яка зареєстрована за відповідачем. Будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, проте не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача.

27 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1994 року. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2009 року шлюб між ними розірвано.

Відповідно до договорів дарування незакінченого будівництвом будинку від 28 березня 2000 року та від 25 липня 2000 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1, готовністю 72 %.

Встановлено, що за час шлюбу сторони здійснювали будівництво будинку. Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації проведено технічну інвентаризацію зазначеного будинку та 22 травня 2006 року виготовлено технічний паспорт на нього, що підтверджує законність будівництва та 100 % його готовності.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15 липня 2015 року № 3/07/15 запропоновано чотири варіанти поділу житлового будинку. Для цього експертом запропоновано виконати роботи по переобладнанню та переплануванню в будинку. Для здійснення всіх перепланувань та переобладнань житлового будинку ОСОБА_2 необхідно розробити проектну документацію (проектні пропозиції або робочий проект) ліцензованою проектною організацією і представити їх на погодження з місцевими органами виконавчої влади (міжвідомчу комісію) та при позитивній відповіді отримати дозвіл в Державній архітектурно-будівельній інспекції на проведення цих будівельних робіт.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

На підставі вказаного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється; позивач позбавлений можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції, в силу вимог статей 60, 61, 69 - 71 СК України, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на 14/100 частки незавершеного будівництвом житлового будинку.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що провести реальний поділ, виділивши позивачу у власність приміщення, які б відповідали 14/100 частки в цьому незавершеному будівництвом житловому будинку АДРЕСА_1 неможливо, оскільки Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області позивачу відмовлено у наданні дозволу на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи.

Доводи касаційної скарги про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 вже були предметом судового розгляду, не заслуговують на увагу. Оскільки апеляційним судом встановлено, що в провадженні Тисменицького районного суду Івано-Франківської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про примусове виселення, зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання, визнання права власності на будинковолодіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання 28/100 частин житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на ідеальну частку - 14/100 цього будинку. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що згідно довідки від 19 травня 2014 року атестаційної архітектурно-будівельної комісії Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, житловий будинок АДРЕСА_1 незавершений будівництвом, готовність якого складає 84 %. В подальшому, довідкою від 27 листопада 2014 року атестаційної архітектурно-будівельної комісії вищезазначена довідка визнана недійсною.

Апеляційний суд вірно вказав, що позовні вимоги в даній справі ОСОБА_2 обґрунтовував закінченням будівництва житлового будинку, готовність якого складає 100 %, складанням технічного паспорта на нього та відповідно просив із врахуванням ідеальних часток - його 14/100, а відповідача - 86/100, провести розподіл будинку в натурі. Отже, в даному спорі мають місце інші предмет та підстави позову, тому позови не є тотожними.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України виконання рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 серпня 2016 року, зупинене на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року, підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 серпня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 серпня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик