Справа № 133/3123/15-ц
Провадження № 22-ц/772/1824/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2018 рокуСправа № 133/3123/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Медвецького С.К.

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суд Вінницької області від 29 травня 2018 року, постановлене у складі судді Сєчка В.Л., в приміщенні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області,

встановив:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки в праві спільної сумісної власності подружжя та стягнення витрат на поховання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 1985 року його мати ОСОБА_5 почала проживати однією сім'єю з ОСОБА_6. Проживали разом в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

21 січня 2001 року його мати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одружились. Після реєстрації шлюбу батьки почали проживати в будинку його вітчима ОСОБА_6 за адресою по АДРЕСА_2, яка належала вітчиму на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рішення Козятинського міськрайонного суду.

Проживаючи в даному будинку батьки в період спільного проживання, спільними зусиллями, за рахунок власних та особистих коштів провели капітальний ремонт будинку, а сааме спільно провели такі роботи: побудували гараж, обклали старий гараж та погріб цеглою, побудували теплицю. заасфальтували подвір'я, зробили каналізацію та провели воду, зробили ванну кімнату в будинку та капітальний ремонт, перекрили дах металочерепицею, утеплили будинок пінопластом, поміняли вікна та двері, встановили котел. Зазначені роботи були зроблені за кошти його матері, які вона мала від продажу особистого майна, вітчим був інвалідом та ніде не працював .

Крім того в період проживання у шлюбі з його матір'ю вітчим набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою по АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер вітчим - ОСОБА_6 Спадщину після смерті вітчима прийняла його мати - ОСОБА_5 та син від першого шлюбу - ОСОБА_4, звернувшись з відповідною заявою до Козятинської державної нотаріальної контори .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_5.

Як син померлої, він являється спадкоємцем першої черги, інших спадкоємців не має. У встановлений законом строк він спадщину прийняв, звернувшись із заявою про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори.

Оскільки його мати проживала разом із ОСОБА_6 однією сім'єю і вкладали спільні та свої кошти в житловий будинок по АДРЕСА_2, то цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

А тому, з підстав викладених у позовній заяві , ОСОБА_3 просив суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок та на земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, становить 1/2 їх частини. Визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок та на земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, становить 1/2 їх частини. Стягнути з відповідача витрати на поховання ОСОБА_6 в сумі 18501,28 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року позов задоволено частково.

Визначено земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд , що знаходиться по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визначено, що частка ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, у власності на земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд , що знаходиться по АДРЕСА_2 становить ? частин.

Визначено, що частка ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, у власності на земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд , що знаходиться по АДРЕСА_2 становить ? частин.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати пов'язані з похованням ОСОБА_6 в сумі 2686 (дві тисячі шістсот вісімдесят шість ) гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведена істотність збільшення вартості спірного будинку та відсутні підстави для визнання житлового будинку по АДРЕСА_2 спільним майном подружжя, при цьому земельну ділянку визнано спільним майном подружжя та визначено частку кожного з них. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на поховання, то дані вимоги задоволені частково.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу мотивовану тим, що при розгляді справи не були повно та всебічно з'ясовані обставини, не були об'єктивно оцінені докази по справі, а саме, висновок експерта за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 26.12.2017, на підставі чого були зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, що має суттєве значення для розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2, спільним майном подружжя, покійних ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_10 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що визнання судом частки подружжя у справі спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлим суперечить вимогам ст.ст. 3, 27-31 ЦПК України, оскільки у даному випадку вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності, тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області залишити без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки в праві спільної сумісної власності подружжя вищевказаним вимогам закону не відповідає, тому апеляційний суд рішення суду першої інстанції в цій частині скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1985 року ОСОБА_5 почала проживати однією сім'єю з ОСОБА_6.

21 січня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб і почали проживати в будинку по АДРЕСА_2. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.11.2006 року, ОСОБА_6 став власником 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_2. Дане свідоцтво зареєстроване в КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 12.01.2007 за №1872.

Відповідно до рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07.10.2009 року, за ОСОБА_6 в порядку спадкування визнане право власності на 2/3 частини будинку по АДРЕСА_2. Реєстрація права власності 2/3 частини будинковолодіння - проведена КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 15.02.2010 за №1872 (а.с.9-10).

Згідно з нормами закріпленими в п.2 ч 1 ст 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Із аналізу зазначених доказів і норм права витікає, що тільки 15.02.2010, ОСОБА_6, в порядку спадкування став власником цілого житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_2.

На підставі рішення Козятинської міської ради Вінницької області 2 сесії 6 скликання від 13.12.2010 №30-VI, 28.07.2011 року на ім'я ОСОБА_6 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0917 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 належала (а.с.55,69).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Спадщину після ОСОБА_6 прийняв його син від першого шлюбу - ОСОБА_4, подавши заяву про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори (а.с.30) та дружина - ОСОБА_6, як така, що постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, ч.3 ст.1268 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв її син - ОСОБА_3, подавши заяву про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори (а.с.29).

Поряд з цим, ОСОБА_3 заявив вимоги про визнання майна спільною-сумісною власністю подружжя та визначення частки в праві спільної сумісної власності подружжя.

Право спільної сумісної власності подружжя врегулюється положеннями статей глави восьмої Сімейного кодексу України.

Положеннями вказаної глави СК України визначено, що спір про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки у праві спільної сумісної власності вирішується судом між особами, що перебувають у шлюбі, або між жінкою та чоловіком які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі (ст. 74 СК України). Відповідно і правом на позов із такими вимогами наділені як чоловік так і дружина, тобто один із подружжя.

В силу ч. 1 статті 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Сімейне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, як за взаємною згодою під час шлюбу, так і при розірванні шлюбу та після розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 померли, однак за життя між ними не було спору з приводу спільної сумісної власності. Подружжя розпорядилось таким правом на власний розсуд.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на час звернення до суду, а також не визначив, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, колегія суддів приходить до висновку про його неефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

ОСОБА_3 не обґрунтував, яким чином обрані ним способи захисту зможуть забезпечити реальний та ефективний захист порушеного (невизнаного) права, оскільки заявлені позовні вимоги стосуються виключно правовідносин між подружжям, які на час пред'явлення позову померли.

У правовідносинах, що виникли між сторонами фактично існує спір щодо спадкового майна, ефективним способом захисту є пред'явлення позову про поділ спадщини між спадкоємцями, а обраний позивачем у цій справі спосіб захисту порушеного права є неефективним, оскільки не призводить до його відновлення.

Суд першої інстанції вищевказані обставини та норми права не врахував та відповідно вирішив спір про права осіб, які померли та відповідно не є учасниками справи.

В частині вирішення позову про стягнення витрат на поховання, суд першої інстанції правильно врахував, що у зв'язку з похованням ОСОБА_6 позивачем було витрачено 5372 грн. для придбання необхідних для поховання речей, що підтверджується рахунком №40 (а.с.83), тому відшкодуванню підлягає половина витрат пов'язаних з похованням ОСОБА_6 в сумі 2686 грн., суд першої інстанції правильно визначився із нормою закону що регулює ці правовідносини, застосувавши ст. 1232 ЦК України та положення Закону України «Про поховання та похоронну справу» і рішення суду першої інстанції в цій часині сторонами не оскаржується.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки в праві спільної сумісної власності подружжя з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині, а саме щодо стягнення витрат на поховання, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки в праві спільної сумісної власності подружжя скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

У іншій частині рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2018 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ Л. О. Голота

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно з оригіналом

Суддя В.В. Оніщук