Номер провадження: 22-ц/785/1751/18
Номер справи місцевого суду: 500/506/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О. О.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Ващенко Л.Г., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ "Приватбанк", банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 40026,90 грн.

Позов мотивовано тим, що 25 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з порушеннями ОСОБА_2 зобов'язань за договором, станом на 31 грудня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 40026,90 грн., яка складалась з: заборгованості за кредитом - 7309,96 грн., заборгованості по процентам - 30334,71 грн., штрафу - 500 грн. (фіксована частка), штрафу - 1882,23 грн. (процентна складова) (а.с.2-3).

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 вересня 2006 року у розмірі 40026,90 грн. та судовий збір в розмірі 400,27 грн. (а.с.31-32).

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2014 року (а.с.44-47).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 травня 2016 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду задоволено та рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду (а.с.65).

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с.71-73).

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» надало суду уточнену позовну заяву, в якій просило суд стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість по відсоткам за договором від 25 вересня 2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 22 січня 2010 року по 22 січня 2013 року, у розмірі 15838,93 грн. та судові витрати.

Зазначало, що 25 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір № б/н, згідно умов якого банком передано ОСОБА_2 кредитну картку зі строком дії до 10/09, з встановленим кредитним лімітом на суму 8400 грн. Дата 10/09 - це останній день строку дії карти, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобов'язань за кредитним договором та припинення зобов'язань в цілому. Тому в межах строку позовної давності заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість за кредитом, підлягає стягненню (а.с.102-104).

Відповідач позов не визнала, мотивуючи тим, що вона відповідно до заяви № б/н від 25 вересня 2006 року отримала платіжну картку зі строком дії до 10/09 з встановленим кредитним лімітом на суму 8400 грн., але ніколи не отримувала картку з лімітом в 12000 грн., не підписувала Умови, Тарифи, Пам'ятку клієнта, які разом із заявою є договором про надання банківських послуг. Відповідач не погодилась з розрахунком заборгованості наданим банком та просила застосувати строки позовної давності, оскільки дія картки закінчилась 30 жовтня 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у січні 2014 року (а.с.157-159,212-213).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2017 року в задоволенні позову банку відмолено (а.с.223-225).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.230-233).

Представник відповідача ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого послалась на обґрунтованість застосування судом першої інстанції позовної давності при винесенні рішення про відмову у задоволенні позову банку (а.с.246-248).

Представник позивача, який був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 30 січня 2018 року, не з'явився, клопотання про поважність причин неявки в суд не надав, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності (а.с.243, 245).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали даної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими, проте банк звернувся до суду з позовом, попустивши строк загальної позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановлено, що 25 вересня 2006 рокуміж позивачем та відповідачем був укладений договір кредиту № б/н (надалі Договір), на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 8400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7,198,199).

Договір укладено шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між сторонами Договір надання банківських послуг (а.с.7 зворот).

ОСОБА_2 була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані їй у письмовому вигляді, що підтверджується її підписом на вказаній заяві.

Відповідно до п.6.5. Умов надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно п.6.6 Умов надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконала свої зобов'язання за кредитним договором і відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, має заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість по кредиту за період з 22 січня 2010 року по 22 січня 2013 рік, в сумі 15838,93 грн. (а.с.105).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі № 6-154цс15.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пп.?3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, строк дії картки вказаний на лицьовому боці карти (місяць і рік) і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці (в полі MONTH) (а.с.204-205).

Пунктом 3.1. Умов надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору, передбачено, що для надання послуг Банк відкриває клієнту картрахунок, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначений в Заяві та в Пам'ятці клієнта, підписанням якої клієнт та банк укладають Договір про надання банківських послуг (а.с.201).

У заяві від 25 вересня 2006 року визначено термін дії картки три роки (а.с.7 зворот).

З наявної в матеріалах справи копії картки "Універсальна", яка видана на ім'я ОСОБА_2, вбачається, що строк дії картки встановлений до 10/09 (місяць/рік) а.с.131. Тобто з урахуванням вищезазначених вимог пп.?3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки закінчився 31 жовтня 2009 року.

Таким чином, договір діяв до 01 листопада 2009 року, після чого у банка виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору, звернувшись до суду в установлений законом строк позовної давності.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку (а.с.204-206).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не отримувала від банку картку з новим строком дії.

Останній платіж в рахунок погашення суми заборгованості за Договором відповідачкою ОСОБА_2 було здійснено 21 січня 2008 року, після чого грошові зобов'язання за договором нею не виконувались (а.с. 126-128, 129-130,155-156,208-210).

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» з відповідними додатками до відповідача зареєстрований в суді першої інстанції 27 січня 2014 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності (а.с.2-15).

Відповідачкою ОСОБА_2 заявлено про застосування строку позовної давності, тому відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (а.с.71-73, 157-159, 212-213).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Посилання апелянта на ототожнення судом понять договору та платіжної карти, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Пунктом 9.12. Умов надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, судом враховано, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 25 вересня 2006 року не виконав (постанови Верховного Суду України від 24?вересня 2014?р. у справі №?6-103цс14; від 12?листопада 2014?р. у справі №?6-167цс14).

Крім того, пунктом 9.12 Умов передбачено автоматичне пролонгування не терміну дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії кредитної карти визначеного у Заяві, а лише дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг. Умови ж продовження строку дії карти визначені у розділі 3 Правил користування платіжною карткою.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що закінчення строку карти не свідчить про припинення договірних відносин між сторонами, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню суми, нараховані позивачем за три роки, що передували зверненню до суду, відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суду першої інстанції слід було застосувати до даних правовідносин правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19 листопада 2014 року у справі №6-160цс14, оскільки у згаданому правовому висновку йдеться мова не про стягнення відсотків, нарахованих поза межами дії кредитного договору, а про право кредитора протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами), що підлягає сплаті. Відносини щодо закінчення строку дії картки зазначена правова позиція не регулює.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів визнала законним і обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Повний текст постанови складено 07 лютого 2018 року.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков