Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 556/2069/16-ц

провадження № 61-18694св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп»,

особа, що подала апеляційну скаргу - заступник прокурора Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп» (далі - ДП СЛАП «Володимирецький держспецлісгосп») про встановлення лісового сервітуту.

Позов мотивовано тим, що неподалік його житлового будинку знаходиться пожежна водойма, яка постійно використовується ним для господарських та протипожежних цілей. Він звертався до Кідрівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області та до постійного лісокористувача - ДП СЛАП «Володимирецький Держспецлісгосп», щоб встановити земельний лісовий сервітут для утримання в належному стані пожежної водойми, але отримав відмову.

За таких обставин просив суд встановити йому строковий (на 49 років) платний (1800 грн за рік) лісовий сервітут на земельну лісову ділянку для утримання пожежної водойми у належному стані та інших протипожежних цілей орієнтовною площею 1,08 га у виділі 20 кварталу № 45 Центрального лісництва на території Кідрівської сільської ради Володимирецького району за межами населених пунктів, згідно з планом лісової ділянки.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2016 року у складі судді Котик Л. О. позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено ОСОБА_4 строковий (на 49 років) платний (1800 грн за рік) лісовий сервітут на земельну лісову ділянку для утримання пожежної водойми у належному стані та інших протипожежних цілей орієнтовною площею 1,08 га у виділі 20 кварталу № 45 Центрального лісництва на території Кідрівської сільської ради Володимирецького району за межами населених пунктів, згідно з планом лісової ділянки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення земельного сервітуту не виходить за межі цільового призначення земельної ділянки, щодо якої він встановлюється, оскільки позивачем чітко визначені мета та потреби, для яких встановлюється сервітут. Також суд виходив із визнання відповідачем позову, що є підставою для його задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області, скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позов пред'явлено до особи, право постійного користування земельною ділянкою якої не доведено, тому визнання відповідачем позову не може бути підставою для його задоволення. Також апеляційний суд узяв до уваги, що позивач не довів відсутність можливості реалізувати свої інтереси в інший спосіб, ніж встановлення земельного лісового сервітуту. Документація із землеустрою на вказану земельну ділянку не розроблялась.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявний в матеріалах справи план лісової ділянки, на яку позивач просить встановити сервітут, містить дані щодо площі, межі та місця розташування цієї ділянки, які погоджені з постійним лісокористувачем, відповідачем у справі. Технічна документація із землеустрою може розроблятися лише після отримання документів, які є підставою для виникнення права сервітуту, тому її відсутність не може бути підставою відмови у встановленні сервітуту. Позивач чітко встановив цілі, для яких необхідне встановлення сервітуту - утримання пожежної водойми, яка розташована на спірній земельній ділянці, в належному стані та інших протипожежних цілей. Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки визнанню відповідачем позову.

У липні 2017 року заступник прокурора Рівненської області та Рівненська обласна державна адміністрація подали відзиви (заперечення) на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що сервітут є способом незаконної передачі позивачу земельної ділянки лісового фонду, яка не може бути передана у користування фізичних осіб. В матеріалах справи відсутні докази оформлення права користування спірної земельної ділянки за ДП СЛАП «Володимирецький Держспецлісгосп», а тому останнє не є належним відповідачем у справі. Суд першої інстанції не встановив, а позивач не довів, хто є власником (користувачем) пожежної водойми, для обслуговування якої він просить встановити сервітут. Належним розпорядником земель лісового фонду, зокрема і спірної земельної ділянки, є Рівненська обласна державна адміністрація. Не доведено, що позивач є власником або законним користувачем сусідньої земельної ділянки з тією, щодо якої він просив встановити сервітут.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення апеляційного суду відповідає.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Частинами першою та другою статті 402 ЦК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Згідно із частиною першою статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до статті 23 Лісового кодексу України лісовий сервітут - право на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною лісовою ділянкою. Громадяни мають право вільно перебувати в лісах державної та комунальної власності, якщо інше не передбачено законом. Права власників лісів або лісокористувачів можуть бути обмежені на користь інших заінтересованих осіб на підставі закону, договорів, заповіту або за рішенням суду. Установлення лісового сервітуту не веде до позбавлення власника земельної лісової ділянки, щодо якої встановлений лісовий сервітут, права володіння, користування та розпоряджання нею, а користувача - володіння, користування. Лісовий сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника лісів або користувача земельної лісової ділянки, щодо якої він установлений. Положення Цивільного та Земельного кодексів України застосовуються до лісових сервітутів у частині, що не суперечить вимогам цього Кодексу.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 роз'яснено, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, сервітут може бути встановлений між заінтересованою особою, власником або користувачем сусідньої земельної ділянки та власником або користувачем земельної ділянки щодо якої встановлюється сервітут.

Однак матеріали справи не містять даних, що ОСОБА_4 є власником або користувачем земельної ділянки, для ефективного використання якої йому необхідно встановити право користування земельною ділянкою лісового фонду площею 1,08 га, що знаходиться в с. Кідри Володимирецького району Рівненської області.

ОСОБА_4, обґрунтовуючи позов метою встановлення лісового сервітуту - утримання в належному стані пожежної водойми, в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не надав доказів наявності права користування цією водоймою, вказавши лише про її розташування неподалік його житлового будинку.

Доводи позивача про необхідність встановлення лісового сервітуту для утримання пожежної водойми є безпідставними.

Відповідно до підпункту 9 пункту 2 Розділу 5 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1417 від 30 грудня 2014 року, підтримання у постійній готовності штучних водойм, водозабірних пристроїв, під'їздів до водо джерел покладається: на підприємстві - на його власника (орендаря); у населених пунктах - на органи місцевого самоврядування.

Даних про те, що позивач володіє на законних підставах вказаною водоймою матеріали справи не містять, отже, позивач не має обов'язку по обслуговуванню цієї водойми і така мета встановлення лісового сервітуту не ґрунтується на законі.

Вимоги про встановлення права користування чужим майном можна пред'являти лише до власника (користувача) такого майна (стаття 401, 402 ЦК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Відповідно до частини четвертої статті 17 Лісового кодексу України право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення в період часу з 05 лютого 2003 року до 01 січня 2005 року перебувала у користуванні сільськогосподарського виробничого кооперативу «Селянський ліс» (далі - ССВК «Селянський ліс»).

Розпорядженням голови Володимирецької районної державної адміністрації № 328 від 25 жовтня 2004 року припинено право користування землями лісового фонду ССВК «Селянський ліс» з 01 січня 2005 року (а.с. 31).

Відповідно до пункту 3 цього розпорядження ССВК «Селянський ліс» зобов'язано передати ліси, що знаходяться в його користуванні під охорону новоствореному ДП СЛАП «Володимирецький держлісгосп» з наступним оформленням права лісокористування в установленому законом порядку.

Як вбачається із відповіді Управління Держгеокадастру у Володимирецькому районі Рівненської області від 06 лютого 2017 року № 10-1703-0.4-298/2-17 жодні договори для отримання у користування вказаної земельної ділянки, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення державної власності, не оформлювалися, документація із землеустрою на вказану земельну ділянку не розроблялася, кадастровий номер земельній ділянці не визначався (а.с. 27).

За таких обставин, відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що визнання позову ДП СЛАП «Володимирецький Держспецлісгосп» не є підставою до його задоволення за відсутності даних про те, що саме відповідач є законним власником або землекористувачем спірної земельної ділянки.

При цьому позивач не надав доказів звернення до суду з позовом до належного відповідача, який є землекористувачем спірної ділянки, що відноситься до земель лісогосподарського призначення державної власності, а також не довів відсутність можливості реалізувати свої інтереси в інший спосіб, ніж встановлення земельного лісового сервітуту.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про неврахуванням апеляційним судом визнання відповідачем, який не оформив права лісокористування в установленому законом порядку, позову є безпідставними.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк