печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

02 липня 2018 року Печерський районний суд м. Києва, у складі:головуючої судді - Цокол Л.І., за участю секретаря - Захарченко В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні (у порядку спрощеного позовного провадження) у залі суду у м. Києві, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України, про стягнення спричиненої шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів державної влади на його користь для відшкодування матеріальної шкоди у сумі 23953,53 грн., згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012р.; 34444,51 грн. недоотримані проценти згідно депозитного договору №28/2008ЛФ від 12 березня 2008р.; 23761,91 грн. інфляційні витрати від знецінення грошової одиниці; 36505,28 грн. упущеної вигоди, що загалом становить 118665,23 грн., завданої йому незаконними діями та бездіяльністю державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Власюком С.В., під час виконання рішення Галицького районного суду м. Львова по виконавчому листу №2/1304/149/2012 від 17 квітня 2012р.; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів державної влади на його користь для відшкодування оральної шкоди у сумі 130388грн., завданої йому незаконними діями та бездіяльністю державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції уу м. Києві Власюком С.В. під час виконання рішення Галицького районного суду м. Львова по виконавчому листу а №2/1304/149/2012 від 17 квітня 2012р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист за №2/1304/149/2012 від 17 квітня 2014р., про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 23953,53 грн. Посилаючись на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2014р., якою визнано неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управлінь юстиції у м. Києві Власюка С.В., та те, що до цього часу судове рішення не виконане, тому вважав, що наявні підстави для стягнення спричиненої йому майнової шкоди відповідно до положень ст. 1173 ЦК України. Крім того, вказав, що державний виконавець вчинивши умисні неправомірні дії та постановивши незаконне рішення, порушив його права та законні інтереси, а саме на вільне володіння розпорядження майном, чим спричинив йому моральну шкоду, яку він оцінює у 130388 грн. Вказані обставини і стали підставою звернення о суду з вказаним позовом.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, розгляд даної справи відбувається за положеннями ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року (зі змінами).

У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав на адресу суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, та задовольнити позовні вимоги у повному об'ємі.

Представники відповідачів у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки та свою правову позицію стосовно заявлених позовних вимог не висловили.

У відповідності до положень ст. 280 ЦПК країни, суд здійснює заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що між Львівською філією Кредитна спілка «Либідь» та ОСОБА_1 були укладені договори про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок.

У зв'язку з невиконання КС «Либідь» взятих на себе зобов'язань перед ОСОБА_1, останній звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовною заявою про стягнення суми депозитних вкладів, відсотків та моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012р., по справі №2/1304/149/2012, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_1 12 815,75 грн. боргу по депозитних вкладах, 6193,85 грн. - відсотків на суму вкладів депозитів, 2257,13 грн. - відшкодування збитків у зв'язку з інфляцією, 2686,80 грн. - пені, що загалом становить 23953,53 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмолено.

На виконання вищевказаного судового рішення, 17 квітня 2012р. Галицьким районним судом м. Львова було видано виконавчий лист №2/1304/149/2012, який було пред'явлено до виконання відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, внаслідок чого було відкрите виконавче провадження за №43546093.

26 червня 2014р. державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Власюком С.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Не погоджуючись з таким рішенням державного виконавця, ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на дії та бездіяльність старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві.

За наслідком розгляду вказаної скарги, Галицьким районним судом м. Львова було постановлено ухвалу від 03 грудня 2014р. по справі №461/9505/14, яка набрала законної сили, згідно якої скаргу ОСОБА_1 задоволено; визнано неправомірними дії старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Власюка С.В. щодо винесення постанови від 26 червня 2014р. про повернення виконавчого документа стягувачу; скасовано постанову старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Власюка С.В. від 26 червня 2014р. про повернення виконавчого листа №2/1304/149/2012 від 17 квітня 2012р., виданого Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 23953,53 грн.; зобов'язано старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Власюка С.В. відновити виконавче провадження №43546093 щодо примусового виконання листа 2/1304/149/2012 від 17 квітня 2012р., виданого Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 23953,53грн.

На даний час рішення суду залишилось без виконання. Тому, позивач вважаючи, що причиною цьому стала бездіяльність та неправомірні дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Власюка С.В., яка була констатована у тому числі і судовим рішенням, вважає, що йому було спричинено матеріальну і моральну шкоду, яка повинна бути відшкодована на його користь відповідно до положень ст. 1173, 1167 ЦК України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

У п.28 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч.2 ст.87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема частиною першою вказаної норми передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У той же час, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З аналізу наведеної норми слідує, що положення статті 1173 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

За умовами данного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Грошовий вираз майнової шкоди називають ще збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміють доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі настання певних обставин.

Серед іншого позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Отже, при обчисленні розміру шкоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди базуються на не отриманні грошової суми, яка була стягнута за судовим рішенням, на упущеній вигоді, розрахунку індексу інфляції.

Судовим розглядом встановлено, що державним виконавцем вживались заходи щодо виконання виконавчого листа №2/1304/149/2012, що підтверджується листом в.о. заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби начальника Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подолянко І.А. від 27 лютого 2018р. за №К-652. Однак, встановити наявність рухомого чи нерухомого майна боржника, на яке б можливо було звернути стягнення вжитими заходами не вдалось.

Суд вважає, що факт тривалого невиконання рішення суду, в цьому виконавчому провадженні, щодо стягнення на користь позивача за рішенням суду від 02 квітня 2012 року не може бути підставою для стягнення на користь позивача матеріальної шкоди.

За таких обставин, факт невиконання даного рішення суду державним виконавцем із об'єктивних причин, на думку суду, не є з боку державного виконавця завдаванням матеріальної шкоди позивачу, оскільки діями чи бездіяльністю самого державного виконавця будь-яких збитків позивачу не завдано.

Крім того, саме по собі судове рішення від 03 грудня 2014р., яким визнано неправомірними дії державного виконавця Власюка С.В. та скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, не є достатньою підставою для стягнення шкоди у порядку ст. 1173 ЦК України, оскільки суд приймаючи вказане рішення виходив з того, що дії державного виконавця по поверненню виконавчого листа є передчасними, оскільки не здійснено усіх необхідних дій направлених на виконання судового рішення. Тому, задовольняючи скаргу ОСОБА_1 суд, фактично відновив права позивача.

Таким чином, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що наведені позивачем обставини порушеного права, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не доведено спричинення шкоди діями державного виконавця, виходячи з положень ст. 22 ЦК України, не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, позивачем не доведено причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, що є важливим елементом складу цивільного правопорушення про стягнення таких збитків. Розмір збитків, який позивач просить стягнути, не підтверджений відповідними документами, відсутній об'єктивний розрахунок спричинення такого розміру, сума збитків, обґрунтовується умовними припущеннями їх спричиненнями та не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами, що свідчили б про конкретний їх розмір доходу, який позивач міг би і повинен був отримати, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог щодо відшкодування збитків.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги в частині стягнення грошової суми у рахунок відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на неправомірні дії державного виконавця, що полягали у винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

У силу ст. 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №5 від 31.05.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Надані докази і фактичні обставини справи не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивачу було завдано моральної шкоди, останній не довів та не надав належні та допустимі докази заподіяння йому такої шкоди, обґрунтованості зазначеного розміру такої шкоди. Тобто відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні і даної частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 2,10,76-81,263-265, 273,280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України, про стягнення спричиненої шкоди - залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Київського апеляційного суду через районний суд ( а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Київського апеляційного суду) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем- в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.Роз'яснити, що учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повний текст складений 16.10.2018.

Суддя Л.І.Цокол