печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Захарченка В.П., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Бородавченка І.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні (в порядку спрощеного позовного провадження) в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «F &aто; C REALTY», Товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія» про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «F&aуд;C REALTY», товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути порівну з відповідачів на його користь грошові кошти у сумі 346 649,98 грн., та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 жовтня 2014р. позивач уклав з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір-заяву за №300937/64406/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті на суму 20 000 доларів США. У подальшому вказаний банк було визнано неплатоспроможним, у зв'язку з чим Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому було виплачено 200 000 грн. Решту суми вкладу та нарахованих процентів у розмірі 346649,98 грн. до цього часу Банком не повернуто. Позивач вважає, що оскільки відповідачі є власниками істотної часки Банку, тому саме вони повинні відшкодувати недоотриману суму вкладу, яка з урахування курсу НБУ становить 346 649,98 грн.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, розгляд даної справи відбувається за положеннями ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року (зі змінами) в порядку спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні позивач та представник позивач позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ПрАТ «F&ass;C REALTY» Бородавченко І.Б. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Вказав, що у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», котрий є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у спірних правовідносинах. Зазначає, що запровадження процедури ліквідації банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначає також, що позивач отримав максимальну гарантовану суму компенсації по вкладам АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 200 000 грн., а залишкову суму вкладу позивач має право отримати, як кредитор 4 черги виключно у порядку черговості передбаченими законодавством. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ТОВ «Асканія» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки та свою правову позицію стосовно заявлених позовних вимог не висловив.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2014р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір №300937/64406/370-14 строкового банківського вкладу «Пенсійний», в іноземній валюті на строк 370 днів.

Згідно п.1 вказаного договору предметом Договору є розміщення Вкладником в Банку строкового вкладу у розмірі 20 000 доларів США на строк з 20 жовтня 2014р. по 25 жовня 2015р., у порядку та на умовах визначених у цьому договорі-заяві. Пунктом 2 Договору передбачено, що виплата процентів, нарахованих за вклад за ставкою 13,20 процентів річних здійснюється згідно з умовами Договору.

На виконання умов договору ОСОБА_1 було внесено кошти до Банку, що підтверджується меморіальним ордером №14477872 від 20 жовтня 2014р.

У зв'язку із настанням строку повернення вкладу, позивачем подано заяву до банку про повернення вкладу разом з нарахованими процентами в іноземній валюті.

Листом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит» Чернявської О.С. від 24 лютого 2016р. за №3-037120/2670 у задоволенні заяви позивача було відмовлено з тих підстав, що постановою Правління Національного банку України від 17 грудня 2015р. за №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015р. за №230 «Про початок процедури ліквідації АТ Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку», на підставі якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» з 18 грудня 2015р. по 17 грудня 2017р. включно.

Судом встановлено, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу виплачено 200 000 гривень.

Однак, позивач вважає, що він має право на отримання залишку свого депозитного вкладу за рахунок коштів власників істотної частки Банку, оскільки позивач вбачає вину відповідачів у віднесенні банку до категорії неплатоспроможних і подальшу ліквідацію.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина першастатті 1058 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 2статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

При цьому, ч. 1статті 1074 ЦК України визначає, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Таким чином, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, спори, пов'язані із виконанням банком, у якому запровадження тимчасова адміністрація чи розпочата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед вкладником, регулюються саме Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», норми якого є спеціальними, а він є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у спірних правовідносинах (постанова ВСУ від 20.01.2016 р. №6-2001 ц 15).

Статтею 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту).; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, передбачений ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається з матеріалів справи, Фонд, діючи від імені Банку та в межах повноважень, наданих Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», здійснив виплату гарантованої суми відшкодування позивачу в розмірі 200 000 грн., що не заперечується сторонами.

Положеннями ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Згідно статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено повноваження уповноваженої особи Фонду, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 вказаної статті, уповноважена особа Фонду з дня свого призначення, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів визначені статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з положень якої вбачається, що вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються в четверту чергу.

Як зазначено в висновку Великої Палати, який викладений в постанові від 13 березня 2018 року в справі № 910/23398/16, що відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації, як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Враховуючи вищенаведені правові норми, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем отримано гарантоване відшкодування в розмірі 200000 тисяч гривень, тому залишок суми вкладу, позивач має право отримати, як кредитор 4 черги виключно в порядку та черговості передбаченим законодавством.

Доводи позивача про те, що кошти мають бути відшкодовані йому власниками істотної участі в Банку - солідарно відповідачами, оскільки ними, всупереч вимогам ст. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність», не вжито своєчасних заходів для запобігання неплатоспроможності Банку, суд оцінює критично, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність», істотною участю є пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Особа визнається власником опосередкованої істотної участі незалежно від того, чи здійснює така особа контроль прямого власника участі в юридичній особі або контроль будь-якої іншої особи в ланцюгу володіння корпоративними правами такої юридичної особи.

Власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку (ч. 3 ст. 58 вказаного Закону).

Пов'язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов'язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов'язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду (ч. 6 ст. 58 Закону).

Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Крім того, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з'ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв'язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками.

До істотних обставин, що підлягають з'ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов'язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов'язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд звертає увагу на те, що законодавством не передбачена автоматична відповідальність пов'язаних з банком осіб за зобов'язаннями банку у випадку визнання його неплатоспроможним. Доказів на підтвердження тієї обставини, що саме з вини відповідачів Банк було визнано неплатоспроможним позивачем не надано. Умовами укладених між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» договору не передбачено, що пов'язані з Банком особи мають нести відповідальність в разі невиконання Банком своїх зобов'язань чи визнання останнього неплатоспроможним.

Позивачем також не доведено і тієї обставини, що останньому діями відповідачів було завдано збитків, оскільки законодавство встановлює, що збитками є певний (конкретний) розмір втрат, який особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою іншої особи. Позивач набув статусу кредитора банку, його вимоги щодо виплати коштів, які не були покриті гарантованою виплатою відшкодування, включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Чинним законодавством України передбачено процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку, яка на момент розгляду справи не завершена.

Крім того, позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв'язку між неправомірною поведінкою відповідачів та заподіяними збитками.

З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, тому суд вважає, що понесені судові витрати позивачем стягненню з відповідачів не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 2,10,76-81,263-265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «F &as3; C REALTY», Товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія» про стягнення коштів,- залишити без задоволення. Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд ( а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 16.10.2018.

Суддя Л.І.Цокол