Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5114/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Коломієць О.С.

секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №296/5114/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Лубякова Галина Михайлівна про усунення від права на спадкування, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Житомирської районної державної адміністрації, треті особи - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Лубякова Галина Михайлівна, управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання права власності на майно за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03 жовтня 2017 року, ухвалено під головуванням судді Шалоти К.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Лубякова Г.М., який 24.10.2016 року уточнила та просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом спадщини після померлої ОСОБА_4, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.05.2016 року №656 видане приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Любяковою Г.М. - ОСОБА_2 на ? частину грошових вкладів з належними відсотками, нарахуваннями, індексаціями та компенсаціями, що зберігаються у відділенні ПАТ «Промінвестбанк» у м.Житомирі на поточному рахунку у національній валюті із залишком коштів 7 грн. 40 коп., поточному рахунку в іноземній валюті із залишком коштів 331,50 доларів США, депозитному рахунку в іноземній валюті із залишком коштів 5000,00 доларів США, поточному рахунку в іноземній валюті із залишком коштів 3176,77 доларів США. Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її сестра - ОСОБА_4, після смерті якої, відкрилась спадщина на вищевказану квартиру та на грошові вклади, що зберігаються у обласному відділенні ПАТ «Промінвестбанк» в м. Житомир. Вказувалось, що заповіту померла не склала, спадкоємці першої черги відсутні. Позивачка є спадкоємцем другої черги за законом. Окрім неї, спадкоємцями також є племінник померлої - ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 Зазначала, що померла ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні та мала важкий стан здоров'я, перебувала у безпорадному стані, не могла самостійного забезпечувати умови свого життя та потребувала стороннього догляду зі сторони відповідача, який проживав з нею в одному місті, однак відповідної допомоги не надавав, позивач звернулась до суду з даним позовом про усунення відповідача від права на спадкування та визнання права власності на майно померлої в порядку спадкування.

15 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, 01.12.2016 уточнив свої позовні вимоги та просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 та на ? частину земельної ділянки АДРЕСА_5, за межами населених пунктів Іванівської сільської ради, площею 0,0510 га, з цільовим призначенням - для індивідуального господарства. Зустрічну позовну заяву мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, яка була рідною сестрою його батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з грошових коштів в банківських установах та вищевказана квартира. Також вказував, що померла ОСОБА_4 була членом садівницького товариства «Автодор», в якому володіла і користувалася земельною ділянкою АДРЕСА_5. ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої, однак, нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої, у зв'язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Посилаючись на те, що інший спадкоємець померлої - ОСОБА_1 не визнає його права на спадщину в порядку спадкування, а також на те, що за життя ОСОБА_4 не встигла оформити право власності на земельну ділянку, що позбавляє ОСОБА_2 можливості оформити право власності в порядку спадкування на нерухоме майно, позивач звернувся з даним зустрічним позовом про визнання права власності в судовому порядку.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 03.10.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 У задоволенні решти зустрічного позову - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 919 грн. 91 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішенням, яким задовольнити її позов, та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 Зазначає, що рішення суду є незаконним, оскільки наявні недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність втсновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, а саме визнання за ним права власності на земельну ділянку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що останньою не доведено сукупності обставин, необхідних для усунення від спадкування ОСОБА_2 на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті відкрилась спадщина на її майно та приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Луб'яковою Г.М. заведена спадкова спрва після смерті ОСОБА_4

Відповідно до вимог ст.1269 ЦК України із заявами про прийняття спадщини в установлений ст.1270 ЦК України строк звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що свідчать матеріали спадкової справи.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та роз'яснень вказаного Пленуму Верховного Суду України випливає, що суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги та можливість надавати таку допомогу, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Доведення вказаних обставин згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України (редакції на час ухвалення судового рішення)покладається на позивача.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, а також потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача.

Судом першої інстанції на підставі письмових доказів встановлено, що ОСОБА_4 перебувала на лікуванні безпосередньо перед своєю смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 З лікарського свідоцтва про смерть № 80 від 07.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 74 роки у стаціонарі КУ ЦМЛ №1, причиною смерті вказано: трансмуральний інфаркт міокарда. Хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті: асистолія шлуночків, декомпенсована серцева недостатність. Приблизний час між початком захворювання і смертю приблизно 1 місяць.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 купував для ОСОБА_4 медичні препарати під час її стаціонарного лікування.

Доказів того, що ОСОБА_4 перебувала у безпорадному стані до зазначеного періоду матеріали справи не містять.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 проживала у власній квартирі, отримувала пенсію та мала грошові заощадження, які зберігались на депозитних рахунках банку та увійшли до спадкової маси, в загальній сумі 8 407,27 доларів США. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_4 була матеріально забезпечена, мала змогу матеріально себе утримувати та не потребувала сторонньої матеріальної допомоги.

З огляду на те, що вимоги позивачем не доведені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Частиною 3 ст.1266 ЦК України передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б законом їхнім матері, батькові ( сестрі, братові, спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були рідним братом та сестрою. ОСОБА_6 був батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 помер.

З огляду на наведене право на спадщину після смерті ОСОБА_4 в рівних частках переходить до ОСОБА_1 та ОСОБА_8

З копії довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №8207 від 26.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого 24.04.1997 року відділом приватизації державного житлового фонду.

Управління житлового господарства Житомирської міської ради листом від 01.06.2016 року №1-1056 відмовлено ОСОБА_2 у видачі дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 у зв'язку з тим, що оригінал свідоцтва не втрачений та не знищений, а знаходиться на зберіганні інших спадкоємців ОСОБА_4

21 червня 2016 року постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Луб'яковою Г.М. за №167/02-31 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 у зв'язку з ненаданням документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину спірної квартири, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_2 було доведено факт належності на праві власності спірної квартири померлій ОСОБА_4, наявність перешкод для оформлення спадкових прав у зв'язку із відсутністю у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спірну квартиру, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності за ОСОБА_2 на ? частину земельної ділянки АДРЕСА_5 з огляду на наступне.

Згідно зі ст.35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набути безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Правовою підставою набуття права власності на землю згідно зі ст. 116, ст.118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За правилами ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч.6 ст. 118 ЗК України).

Згідно положень ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Встановлено, що Головне управління Держземагенства у Житомирській області згідно положень ч.4 ст. 122 ЗК України є територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Безпосередньо затвердження проектів землеустрою входить до повноважень ГУ ДГК.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ст.1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Наказом Головного управління Держземагенства у Житомирській області від 12.01.2015 року №6-568/14-15-СГ надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Житомирського району за межами населених пунктів Іванівської сільської ради, орендованим розміром 0,051 га для індивідуального садівництва.

Отже, за життя ОСОБА_4 завершити оформлення земельної ділянки у власність не встигла, оскільки Головне управління Держземагенства у Житомирській області, як орган виконавчої влади, не приймав рішення про передачу їй у власність земельної ділянки розміром 0,051 га для індивідуального садівництва. Факт отримання лише дозволу на розроблення технічної документації не підтверджує права власності на земельну ділянку.

Тому суд першої інстанції правильно вважав, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.ст.125, 126 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання земельної ділянки у власність спадкоємця.

Доказів того, що ОСОБА_2 звертався до органів місцевого самоврядування стосовно завершення процедури приватизації земельної ділянки після померлої ОСОБА_4 та отримав відмову з цього питання, в матеріалах справи відсутні, тобто відсутні правові підстави для звернення до суду й задоволення позову.

При розгляді справи судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та дана їм належна оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 30 січня 2018 року.

Головуючий

Судді