Провадження № 2/344/567/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.,

секретаря Бухвак І.С.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору з моменту його укладення,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказав, що 28.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір IFIWGA на видачу кредиту у доларах США із сплатою 15%. Однак зазначає, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. На день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив 1 долар США 5,05грн., а на сьогоднішній день становить 25грн., тому існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку позивачу необхідно сплачувати, в звязку з чим значно погіршився її фінансовий стан. Також при укладенні кредитного договору грубо порушено права позивача як споживача банківських послуг, зокрема даний кредитний договір не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», Постанові Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Банк зобовязаний в такого виду споживчого договору вказувати і вигляд і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачеві; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяження рухомого майна, інших реєстрів); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживачів повинен сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, обслуговуванням і погашенням, правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом, залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушення одного з принципів цивільно-правових відносин, які закріплені в ст. 3 ЦК України принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункт, що значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій, що дає право для позичальника відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», субєкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Кредитний договір може бути в цілому на вимогу споживача визнаний недійсним. Крім цього слід врахувати те, що постановою Вищого адміністративного суду від 03.03.2016 року у справі № К/800/59852/ встановлено, що банк в порушення статтей 11,15 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.1, 2.4, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (Постанова НБУ № 168 від 10.05.2007р.), банком не надавалось позичальникам до моменту укладення договору письмової довідки для ознайомлення із необхідною, доступною, достовірною, повною та своєчасною інформацією про умови кредитування та іншу передбачену законом інформацію. Тому договір є укладеним з порушенням закону та не відповідає внутрішній волі позичальника, що дає підстави визнати його недійсним із моменту укладення. Просив суд визнати недійсним кредитний договір IFIWGA від 28.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 з моменту укладення, судові витрати покласти на відповідача. 30.11.2017 року представник позивач збільшив позовні вимоги (а.с.66), доповнивши позов новою підставою, а саме за зазначив, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним також через те, що містить положення про сплату щомісячної винагороди (комісії) за резервування, що є порушенням Законів України «Про національний банк України», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» «Про банки та банківську діяльність» Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», Закону України «Про захист прав споживачів». Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та доповнення до неї, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечила, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість, просила суд застосувати сток позовної давності, який давно сплинув, про що подала відповідані заяви (а.с.63,72) .

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає наступне.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 16 розділу 4 книги першої, главами 48, 49 розділу 1 книги п'ятої, главами 53, 71 книги п'ятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

25 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № IFIWGA, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк з 25.07.2008р. по 25.07.2015р. включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 19061,36 доларів США на наступні цілі: у розмірі 17703,92 доларів США на споживчі цілі, з них 17000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 510 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 104,82 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 89,10 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1357,44 доларів США на сплату страхових платежів у випадах та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.7.2 даного договору (а.с.4-5).

Банк виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредит, що підтверджується копією ордеру-розпорядження № 1 від 28.07.2008 року та копією касового ордеру від 28.07.2008 року (а.с.82,83).

27.02.2009 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № IFIWGA від 25.07.2008 року 27.02.2009 року (а.с.77), відповідно до якої п.8.1 кредитного договору викладено в наступній редакції: банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25.07.2008р. по 26.07.2023р. включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 19061,36 доларів США на наступні цілі: у розмірі 17703,92 доларів США на споживчі цілі, з них 17000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 510 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 104,82 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 89,10 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1357,44 доларів США на сплату страхових платежів у випадах та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Позивач була ознайомлена із додатком №1 до кредитного договору № IFIWGA від 25.07.2008 року «загальна вартість кредиту», в якому зазначено суму кредиту, умови кредитування, валюта, річна процентна ставка, щомісячна винагорода за резервування ресурсів, разова винагорода за надання фінансового інструменту, % від суми наданого кредиту, а також зазначено про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник, про що свідчить підпис позивача на додатку (а.с.5 на звороті).

Отже своїм підписом ОСОБА_1 погодила умови Кредитного договору та Додаткової угоди до нього, та цим самим прийняла на себе відповідні зобов'язання щодо виконання його умов.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобов'язанням допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пункт 1 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно з п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (далі-Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку,банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Представником відповідача надано суду банківську ліцензію, а тому банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Що стосується доводів позивача про недійсність договору з підстав несправедливості умов, в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, ненадання банком позичальнику до моменту укладення договору письмової довідки для ознайомлення із необхідною, доступною, достовірною, повною та своєчасною інформацією про умови кредитування та іншу передбачену законом інформацію, то ці посилання суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, містить перелік умов, які є несправедливими, однак цей перелік не є вичерпним, а частина 6 вказує на те, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, то на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Зі змісту положень кредитного договору №IFIWGA від 25.07.2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_1, вбачається що сторони, підписавши цей договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначили інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, а також інформацію про всі витрати, пов'язані з одержанням кредиту, що також підтверджується відповідним Графіком платежів. Вказані документи були підписані особисто позивачем, що свідчить про те, що вона була з ними ознайомлений належним чином.

Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення.

Позивач також зазначає, що кредитний договір є несправедливий в частині надання кредиту в доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг.

Посилання позивача на те, що кредитний договір містить положення про сплату щомісячної винагороди (комісії) за резервування, що є порушенням Законів України «Про національний банк України» суд не приймає до уваги, оскільки договором встановлена сплата винагороди за надання фінансового інструменту,страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, сплата страхових платежів у випадах та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту, винагорода за резервування ресурсів, тобто зазначені сплати та визначений перелік послуг не є прихованими, а тому в даному випадку правовідносини, викладені в правовій позиції ВСУ 6-1746 цс16 від 16.11.2016 року не є тотожними.

16.03.2015 року позивач зверталась до банку із заявою про виключення з п.8.1 договору винагороди за резервування ресурсів в розмір 4,08% річних, а проведення платежів даної винагороди зарахувати в тіло кредиту, а також про зниження процентної ставки та конвертування заборгованості по тілу кредиту в гривні (а.с.71).

Згідно відповіді банку від 27.03.2015 року, повідомлено, що умови кредитного договору №IFIWGA від 25.07.2008 року відповідають ЦК України, а норми банківського законодавства забороняють банкам встановлювати окремій особі більш сприятливі умови, ніж іншим клієнтам за аналогічними договорами (а.с.70).

Крім того, зі змісту позову вбачається, що не погоджуючись з умовами кредитного договору № IFIWGA від 25.07.2008 року, позивач тривалий час виплачувала кредит, про що зазначила у позовній заяві, та звернулася до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав лише у жовтні 2016 року, а до цього часу, протягом семи років, не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання кредитного договору недійсним, доказів, що спростовують зазначене, позивачем суду не надано.

З врахуванням викладеного, посилання позивача в позовній заяві на обставини, пов'язані з виконанням договору про надання споживчого кредиту, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Тому доводи позивача, щодо невідповідності умов кредитного договору № IFIWGA від 25.07.2008 року вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» на думку суду є безпідставними і не можуть слугувати підставою для визнання зазначеного кредитного договору недійсним.

Керуючись ст. ст. 4, 15, 16, 203, 215, 216, 257, 261, 267, 627, 629, 1054, 1055ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 259, 264 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору з моменту його укладення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 09 лютого 2018 року.