АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/20747/15-ц Головуючий у 1-й інстанціїсуддя: Шевченко Т.М.

18 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3) до ОСОБА_1 та Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа Корсунь-Шевченківська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, Головного територіального управління юстиції у м. Києві та просив визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.12.2011 зареєстроване в реєстрі за № 11-1913, (спадкова справа № 622/2011), видане ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори на квартиру АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 487,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру, 243,60 грн. за позовну вимогу немайнового характеру.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1095/2018
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та просила встановити факт окремого проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6, ОСОБА_7 у період часу з 04.04.1998 по ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_4; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане Корсунь-Шевченківською державною нотаріальною конторою від 27.07.2005 за реєстровим № 2137 на ім'я ОСОБА_2 в частині обов'язкової частки у спадковому майні в розмірі ј частки земельної ділянки, що складає частину земельної ділянки площею 0,5819 га від загальної її площі 2,3275 га.; визнати за ОСОБА_1 право власності на ј вищезгаданої земельної ділянки, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 виданого на підставі рішення 5 сесії Стеблівської селищної ради від 16.04.2003 за № 11, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 262, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми сплаченого судового збору в розмірі 551, 21 грн. за позовну вимогу майнового характеру та 551, 21 грн. за позовну вимогу немайнового характеру.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2017 зустрічну позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2017 позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.12.2011 про те, що спадкоємцем майна, зокрема Ѕ частки АДРЕСА_1, ОСОБА_7 1993 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, є його сестра ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, видане державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстроване в реєстрі №11-1913.

Визнано в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 35 кв.м, житловою площею 18,90кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 730, 80 грн. судового збору.

Скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2017 про забезпечення позову шляхом заборони відчуження ј частини земельної ділянки, площею 2, 3275 га, що становить площу 0,5819 га, яка розташована на території Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району Черкаської області та знято заборону відчуження вищезазначеної земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що не була належним чином повідомлена про судове засідання призначене на 23.08.2017 та суд не прийняв відповідного рішення щодо правонаступника позивача - ОСОБА_3 Зазначила, що суд не дослідив наявність усіх спадкоємців першої черги та їх права на обов'язкову частку у спадщині. Вказує, що померла ОСОБА_5 не набула права спадкування квартири так, як вона при житті не прийняла спадщину, а у позивача ОСОБА_9 відсутнє право на вимогу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 27.12.2011. Зазначила про обізнаність позивача щодо порушеного права на спадщину, а тому звернувся до суду із пропущеним строком позовної давності.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 просила задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 1/2 частина спірної квартири входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, право на спадкування якої належить ОСОБА_2, як за заповітом, так і за законом. У позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, відповідачем оспорюється право позивача на спадкове майно. ОСОБА_2 не пропущений строк позовної давності, оскільки він не є юридично обізнаною особою і не міг знати про порушення свого права або про особу, що його порушила до винесення постанови державного нотаріуса від 25.11.2015.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_10 (рідна сестра позивача по справі ОСОБА_2.) згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_4 відділу реєстрації смерті у м. Києві (т. 1, а. с. 13) Після її смерті відкрилася спадщина щодо квартири АДРЕСА_1 яка їй належала на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 02.03.2002 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. (т. 1, а. с. 218). Дана квартира є однокімнатною, житловою площею 18,9 кв.м., загальною площею 35,0 кв.м. (т. 1, а. с. 119). Спадкоємцями першої черги за померлою були її малолітній син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та її мати - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка була зареєстрована у спірній квартирі.

27.02.2002 ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_2 (брат померлої) у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті доньки ОСОБА_10, у вигляді Ѕ спірної квартири, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа № 190/2002 (т. 1, а. с. 14, 153 - 171)та прийнята спадщина , але право власності на прийняту частку спадкового майна за собою не оформила. Також Ѕ частки спірної квартири прийняв і син померлої

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла мати позивача - ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_5, виданого 20.05.2004 виконкомом Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області (т. 1, а. с. 17).

27.07.2005 ОСОБА_2 звернувся до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5, на підставі якої була заведена спадкова справа № 315/2004 (т. 1, а. с. 102-103). ОСОБА_5 за час життя залишила заповіт, посвідчений 05.06.2002 Богуславською державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 2224, згідно з яким заповіла належну їй на праві особистої власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 а також право на земельну частку (пай) КСП «Рось» смт. Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, своєму синові - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 109).

27.07.2005 Корсунь-Шевченківська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на земельну ділянку, площею 2,3275 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району Черкаської області (т. 1, а. с. 114), але право власності на Ѕ частку спірної квартири останній не оформив.

В спірній квартирі продовжував проживати ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ОСОБА_9), рідний племінник позивача по справі ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2, виданого 10.05.2011 відділом реєстрації смерті у м. Києві (т. 1, а. с. 175).

02.09.2011 ОСОБА_1 - (сестра померлого) звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою № 1771 про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, на підставі якої була заведена спадкова справа № 622/2011 (т. 1, а. с. 172).

27.12.2011 Друга київська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 221).

Позивач звернувся до нотаріуса з приводу видачі свідоцтва на Ѕ частки спірної квартири та 25.11.2015 Постановою державного нотаріуса Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 що належала ОСОБА_5, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 (заява № 318 від 27.02.2002, спадкова справа № 190/2002, що заведена Другою київською державною нотаріальною конторою), посилаючись на відсутність документа про право власності на 1/2 частину вказаної квартири (т. 1, а. с. 19).

ОСОБА_2, зазначивши про неправомірність дій державного нотаріуса при видачі оспорюваного правовстановлюючого документу, оскільки порушені його права як спадкоємця першої черги за законом, звернувся із відповідним позовом до суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив спірні правовідносини та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК Українипередбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Пунктом 1, 2 ст. 1223 ЦК Українипередбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України.

Згідно з ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спадкоємцями за законом у першу чергу є діти спадкодавця та його батьки.

Встановлено, що ОСОБА_5 у встановлений законом строк прийняла спадщину після смерті своєї доньки на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 14, 153 - 171), але не зареєструвала за собою право власності на спірну частку останньої.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі на 1/2 частину вищевказаної квартири, яку заповіла своєму синові ОСОБА_2 відповідно до заповіту.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

(Постанова ВСУ у справі № 6-2962цс16 від 12 квітня 2017року).

Як вже зазначалося ОСОБА_5 за час життя залишила заповіт, посвідчений 05.06.2002 Богуславською державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 2224, згідно з яким заповіла належну їй на праві особистої власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 а також право на земельну частку (пай) КСП «Рось» смт. Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, своєму синові - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 109).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Отже, 1/2 частиназазначеної квартири входить до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5, право на спадкування якої належить ОСОБА_2, як за заповітом, так і за законом.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач скористався своїм правом спадкоємця за заповітом та отримав свідоцтво на право власності на вищезгадану земельну ділянку, право власності на спірну частку квартири не отримував (т. 1, а. с. 102-103). Однак, прийнявши вищезгадану спадщину, він в тому числі став власником Ѕ частки спірної квартири без права розпорядження останньою.

Разом з тим, матеріали справи містять данні, що відповідач по справі ОСОБА_1, після смерті свого брата ОСОБА_7 (племінника позивача), 02.09.2011 звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою № 1771 про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, а 27.12.2011 Друга Київська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 в цілому (т. 1, а. с. 221). Про наявність інших співвласників спірної квартири відповідач нотаріуса не повідомляла.

ОСОБА_2, як власник Ѕ частки спірного майна звернувся до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 1301 ЦК Українисвідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що Друга київська державна нотаріальна контора, видавши свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на всю спірну квартиру, порушила права ОСОБА_2, як співвласника останньої, висновок суду про те, що ОСОБА_1 не мала права на спадщину після смерті ОСОБА_7 у вигляді спірної квартири в цілому, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо часткового скасування вищезгаданого свідоцтва правильними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду щодо визнання права власності на Ѕ квартиру за правонаступником позивача.

Відповідно до ст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1296 -1299 ЦК Українипитання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у ч. 2 п. 23 Постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно з ст. 392 ЦК Українивласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановлено, що упозивача існували перешкоди для оформленняправа власності на спірну частку квартири, у зв'язку з неправомірними діями відповідача по справі, яка не визнавала право власності позивача на Ѕ частки у квартиріАДРЕСА_1 .

Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 помервідповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_3, виданого Богуславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (т. 3, а. с. 54).

06.10.2016 дружина позивача - ОСОБА_3 звернулася із заявою № 855 до Богуславської районної державної нотаріальної контори Київської області, де на підставі заяви останньої була заведена спадкова справа № 366/2016 (т. 3, а. с. 79).

Відповідно до ч. 3 с. 1296ЦК Українивідсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2016 провадження у справі зупинено до визначення правонаступника ОСОБА_2, що вибув із процесу у зв'язку зі смертю (т. 3, а. с. 59-60).

13.04.2017 представник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про відновлення провадження у справі для залучення у справі правонаступникаОСОБА_2 його дружини (т. 3, а. с. 67).

Таким чином, у зв'язку зі смертю ОСОБА_2 у справі відбулося правонаступництво, а саме від ОСОБА_2 до його дружини ОСОБА_3, в зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що саме за нею необхідно визнати право власності на спірне майно.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті чоловіка - ОСОБА_2

Доводи про те, що неналежне повідомлення відповідача за первісним позовом та його представника про час та місце слухання справи призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) під час провадження. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо особа більше за цією адресою не проживає або не знаходиться.

Матеріали справи свідчать, що 29.01.2016 ОСОБА_1 отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі від 24.12.2015 та позовну заяву відповідно до заяви останньої, в які зазначено адресу місця проживання: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 53). Зазначену ухвалу відповідач оскаржувала до суду апеляційної інстанції (т. 1, а. с. 80-81), отримувала судову повістку про розгляд справи в суді першої інстанції за адресою зазначеною відповідачем (т. 1, а. с. 129), зверталась до суду із зустрічним позовом (т. 2, а. с. 1-3), в судових засіданнях приймав участь представник ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 17, 40), звертався до суду із заявою про забезпечення позову (т. 2, а. с. 63) та про відкладення розгляду справи (т. 2, а. с. 109), знайомився з матеріалами справи (т. 2, а. с. 117).

Отже, відповідач була обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції.

За наведених обставин вказаний довід не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання на неправомірне залучення дружини померлого позивача, як правонаступника останнього, оскільки вказана обставина спростовується матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив в якості єдиного спадкоємця після смерті ОСОБА_5 (матері позивача) - ОСОБА_2 враховуючи, що малолітній ОСОБА_7 повинен був отримати частку у спадщині за правом представлення після смерті своєї бабці, колегія суддів також вважає необґрунтованим.

Аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини дає можливість прийти до висновку, що спадкування за правом представлення має місце у випадках встановлених ст. 1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК).

Матеріали справи містять данні про те, що позивач отримав спадщину на підставі заповіту, який повністю охоплював усю спадкову масу після смерті своєї матері, в зв'язку з чим ОСОБА_7 не був спадкоємцем після смерті своєї бабусі в розумінні ст. 1266 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що померла ОСОБА_5 не набула права спадкування квартири так, як вона при житті не прийняла спадщину є також необґрунтованими, оскільки остання у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті доньки ОСОБА_10, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа № 190/2002 (т. 1, а. с. 14, 153 - 171) та прийнята спадщина, що вбачається із матеріалів справи.

Крім того, відповідно до вимог, ст. 549 ЦК УРСР, 1963 року, ст.ст. 43,45 Закону України «Про нотаріат» в редакції від 20.02.2002, ч.ч. 1, 2 п. 10, ч. 3 п.110, ч. 1 п. 111 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994, зареєстрованого в «Міністерстві юстиції України» 07.07.1994 за № 152/361 та який діяв до 03.03.2004 - передбаченоможливість подання до державної нотаріальної контори заяви про вчинення нотаріальних дій через представника.

Матеріали справи містять данні, що таким правом ОСОБА_5 скористалася, надавши відповідну довіреність.

Таким чином, суд дійшов законного і обґрунтованого висновку про прийняття у встановлений законом строк спадкоємцем першої черги ОСОБА_5, спадщини після смерті своєї доньки ОСОБА_10

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не перевіряв обставини відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 (рідної сестри позивача), колегія суддів вважає, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи наявні копії усіх спадкових справ, які відкривалися відносно спірної квартири. При розгляді справи по суті суд першої інстанції їх ретельно дослідив, зробив по ним висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

Посилання в апеляційній скарзі на пропущення строку позовної давності не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4ст. 267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК).

Згідно з чч.4, 5ст. 267 ЦК Українисплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що про порушене своє право ОСОБА_2 дізнався 25.11.2015 (постанова державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема 1/2 спірної квартири), а з відповідним позовом звернувся у грудні 2015 року, тобто в строки встановлені вищевказаною нормою права.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 208 Розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Міністерством юстиції України від 03.03.2004 №20/5 (чинної на час відкриття спадщини) передбачено, що прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

Матеріали справи свідчать, що 27.07.2005 ОСОБА_2 звернувся до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5, на підставі якої була заведена спадкова справа № 315/2004 (т. 1, а. с. 102-103). ОСОБА_5 за час життя залишила заповіт, посвідчений 05.06.2002 Богуславською державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 2224, згідно з яким заповіла належну їй на праві особистої власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 а також право на земельну частку (пай) КСП «Рось» смт. Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, своєму синові - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 109).

27.07.2005 Корсунь-Шевченківська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на земельну ділянку, площею 2,3275 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району Черкаської області. (т. 1, а. с. 114).

Враховуючи наведене та те, що державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на земельну ділянку, ОСОБА_2, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину, тобто і 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Саме з цього часу ОСОБА_2 став власником без права розпорядження Ѕ частки спірної квартири і правомірно міг розраховувати на те, що таке правозобов'язує інших осіб утримуватися від будь-яких зазіхань на чужу річ і на волю власника мати цю річ.

Законодавець не встановлює час, відповідно до якого власник (в даному випадку спадкоємець, який прийняв спадщину), зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За наведених обставин, ОСОБА_2 прийняв спадщину, а сам по собі факт звернення нотаріальної контори пізніше з приводу отримання відповідного свідоцтва, на думку колегії суддів, не свідчить про те, що він втратив право на судовий захист за наведених у позові обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

За наведеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог вірними, здійсненими з повним дослідженням обставин та матеріалів справи та з правильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст Постанови складено 23.01.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк