Справа №487/6678/15-ц 29.01.2018
Провадження №22-ц/784/57/18
Справа №487/6678/15-ц Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/784/57/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 січня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 10 жовтня 2017 року без участі сторін, у приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Біцюк А.В., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа-Служба у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про виселення,

в с т а н о в и л а:

14 квітня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) пред'явило позов до ОСОБА_2 про виселення, який обґрунтовувало наступним.

27 червня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є Банк) та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № NKIPGA00000014, за умовами якого Банк надав ОСОБА_7 кредит у розмірі 61 600 доларів США строком до 26 червня 2017 року із розрахунку 11,04 % річних.

Відповідно до п.п.2.2.4, 7.1, 7.4 Кредитного договору (далі - Договір) ОСОБА_7 зобов'язався щомісячно в період з 01 по 07 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за цим договором в розмірі 889,54 доларів США, у разі порушення вказаних термінів оплати відповідач зобов'язався повернути суму кредиту, відсотків, пені в повному обсязі в останній день місяця. Крім того, сплатити Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Забезпеченням виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором є іпотека нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки від 27 червня 2007 року, що укладений між Банком та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О. О. за реєстраційним № 3028/33.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості перед Банком за кредитним договором № NKIPGA00000014 від 27 червня 2007 року у розмірі 666 371 гривня 23 копійки, звернуто стягнення на належну ОСОБА_2 і передану нею в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу Банком з укладенням від її імені договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою покупцем за початковою вартістю не нижче 353 500 гривень.

Зазначивши, що прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для того, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги, та, посилаючись на небажання проживаючих в квартирі звільнити житло на його письмову вимогу, позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1, без надання іншого житла.

Ухвалами Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2017 року до участі у справі в якості відповідачів залучено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і, в якості третьої особи - Службу у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2017 року у задоволенні позову Банку до ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням того ж районного суду від 13 грудня 2017 року Банку відмовлено і у задоволенні вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Банк подав на рішення суду від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування скарги Банк посилається на те, що ним враховані вимоги закону про надання іншого постійного житла, і він запропонував його надати по АДРЕСА_4, взамін вилученого, про що зазначив в позовній заяві. Проте суд цього не врахував, що робить рішення помилковим та незаконним.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки суд 1 інстанції повно і всебічно з'ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, та виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, а також правильно витлумачив ці норми що підлягають застосуванню до даних правовідносин дійшов вичерпних висновків, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи Банку у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2, належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 30 серпня 1999 року, та не була придбана останньою за кредитні кошти, а тому відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого постійного житла. А оскільки позивач такого житла не надав, то його вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Порушення зобов'язань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК або такий різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, зокрема ст. 33 Закону України «Про іпотеку» ( далі - Закон № 898-IV від 05 червня 2003 року).

Частиною першою цієї норми передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання права вимоги боржником не буде виконане зобов'язання, забезпечене іпотекою.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються, як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом установлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є Банк) та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір №NKIPGA00000014, за умовами якого позивач надав ОСОБА_7 кредит у розмірі 61 600 доларів США строком до 26 червня 2017 року із розрахунку 11,04% річних на рік (а.с. 5-7).

Відповідно до п.п.2.2.4, 7.1, 7.4 Договору ОСОБА_7 зобов'язався щомісячно в період з 01 по 07 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за цим договором в розмірі 889,54 доларів США, у разі порушення вказаних термінів оплати відповідач зобов'язався повернути суму кредиту, відсотків, пені в повному обсязі в останній день місяця. Крім того, сплатити банку відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О. за реєстраційним № 3028/33 (а.с.8-10).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості перед Банком за кредитним договором № NKIPGA00000014 від 27 червня 2007 року у розмірі 666 371 грн. 23 коп., з яких: 382 614 грн. 24 коп. - заборгованість за кредитом; 148 483 грн. 14 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 18 798 грн. 35 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 84 505 грн. 41 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, 250 грн. 01 коп. - штраф (фіксована частина); 31 720 грн. 08 коп. - штраф (процентна складова) звернуто стягнення на належну ОСОБА_2 квартиру загальною площею 63,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем за початковою вартістю не нижче 353 500 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено (а.с.11-12).

Судом також установлено, що вищевказана квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана ОСОБА_2 не за рахунок отриманого кредиту, оскільки договір про її набуття укладено набагато раніше за час отримання кредиту (договір її купівлі - продажу посвідчений нотаріусом Третьої Миколаївської держаної нотаріальної контори Поліщук Л.В. 30 серпня 1999 року та зареєстрований в Миколаївському МБТІ за № 16220).

Таким чином кредитор виконав вимоги Закону України «Про іпотеку» (ст. 40) та ст. 109 ЖК України щодо попередження іпотекодавця про наступне виселення.

В той же час, квартира, яка передана в іпотеку є забезпеченням кредитного зобов'язання, але набута у власність іпотекодавцем не на кредитні кошти.

У зв'язку з цим, особам, які підлягають виселенню з житлового приміщення, що є предметом забезпечення за кредитним договором, але придбане не на кредитні кошти, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 109 ЖК України, одночасно повинно надаватися інше постійне житло. Про наявність такого постійного житла відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України має зазначити позивач у позовній заяві із зазначенням адреси, або у ході надання доказів під час судового розгляду.

Позивач не надав належних та допустимих доказів тому, що має можливість надати житло для постійного проживання відповідачів.

Його заява про можливість забезпечення такого житла за рахунок ТОВ «ЕстейтСеллінг» таким доказом не є, оскільки названа юридична особа не знаходиться у правових відносинах з відповідачами, і не зобов'язана забезпечувати їх житлом, більше того, навіть надавши житло відповідачам, вона в будь-який момент може відмовитися від цього, залишивши тих напризволяще, що недопустимо.

З огляду на вищезазначені обставини, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення іпотекодавця з квартири разом з усіма його мешканцями з підстав невиконання вимог закону про зазначення позивачем іншого постійного вільного житла, куди має бути виселений відповідач разом з усіма проживаючими особами, є вірним.

Саме такого змісту висновок зазначений у постановах Верховного Суду України у справах від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15 та від 14 грудня 2016р. № 6-1141цс16.

Разом з тим, відмова у задоволенні даного позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з новим позовом із зазначенням адреси постійного житла та з наданням відповідних доказів.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

____________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 31 січня 2018 року