Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1370/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.02.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання С.С.Онисько, за участю позивачка та її представника адвоката ОСОБА_1, відповідачки та її представника адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу №1370/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася у суд із позовом про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування 1/4 частини будинку АДРЕСА_1, який мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1. померла її бабця ОСОБА_5, після смерті якої залишилось спадкове майно: житловий будинок з належними надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Бабця була власником цього будинку на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частину та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину, виданих державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 26.02.2002р., зареєстрованих в реєстрі за №402 та №403. В подальшому, 22.03.2002р. ОСОБА_5 залишила заповіт, яким на випадок її смерті все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачці, яка в 6-ти місячний строк звернулась у Виноградівську державну нотаріальну контору із заявою на прийняття спадщини, на підставі цього 13.01.2017р. заведено спадкову справу за №50099793, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

Позивачка вказує, що згідно до ст.1261 ЦК України спадкоємцями за законом після смерті бабці є її діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_6, спадкування буде відбуватись за заповітом, право на обов'язкову долю має відповідачка по справі ОСОБА_4, як непрацездатна за віком.

Позивачка вважає, що відповідачку як спадкоємницю, яка має право на обов'язкову долю, необхідно усунути від права спадкування спадщини спадкодавця за заповітом, оскільки померла бабця ОСОБА_5 була особою похилого віку, часто хворіла, останні роки не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала постійної сторонньої допомоги, тому з липня 2013р. вона з чоловіком перейшли жити до неї, щоб піклуватись за неї та забезпечити належний догляд, крім них з чоловіком, догляд здійснював її батько ОСОБА_6 та мати ОСОБА_7, які надавали постійно матеріальну та іншу допомогу по догляду за бабцею. Останній рік перед смертю бабця не могла вільно самостійно пересуватись, не могла без сторонньої допомоги їсти, у неї були проблеми із шлунком, тому їжу вона постійно подрібнювала за допомогою блендера, її треба було годувати з ложечки. Вона постійно потребувала медичної допомоги, тому коли у неї були приступи, часто викликала карету швидкої допомоги, додому до них постійно приходила і дільничий лікар, яка її оглядала, виписувала лікарства, вона їх купляла та слідкувала, щоб вона їх вчасно прийняла. Між тим, відповідачка по справі останній раз бачила бабцю 20.08.2001р., коли була на похороні у дідика ОСОБА_8, їй було відомо про безпорадний стан бабці, так як батько позивачки ОСОБА_6 їй телефонував і повідомляв про це, просив, щоб вона приїхала та провідала її, але остання відмовилась приїхати і лише після смерті своєї матері ОСОБА_4 спромоглася приїхати з Ужгорода на її похорони на півгодини, а потім знайшла відразу можливість та час, щоб приїхати з Ужгорода для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини. Відповідачка не запропонувала своєї допомоги, не надала жодної копійки на лікування та утримання своєї матері, ні разу не з'явились щоб її провідати, і навіть не зателефонувала по своїй ініціативі, щоб поцікавитись про її стан здоров'я.

За таких обставин, відповідачка, яка є дочкою спадкодавця, не приймала участі в її матеріальному утриманні, не приймали участі в догляді за хворою, не цікавилась станом її здоров'я, не відвідували її та не вчиняла жодних інших дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги, байдуже віднеслась до безпорадного стану своєї матері, до її стану здоров'я, усвідомлюючи, що її матір є особою похилого віку, тяжко хворою та потребує надання необхідної невідкладної допомоги та підтримки, зволікала своїми обов'язками, передбаченими законом, а відтак, на підставі наведеного та відповідно до вимог ст.1224 ЦК України, п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» позивачка просить суд відповідачку ОСОБА_4 усунути від права на спадкування обов'язкової долі за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивачка, яку підтримала і її представник, підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладеннні у позовній заяві.

Відповідачка, яку підтримала і її представник, позовні вимоги позивачки не визнала та заперечувала проти їх задоволення, про що подала до суду Відзив.

Обгрунтовуючи свої заперечення позивачка послалась на те, що вона знала про хворобу матері, проте мати матеріальної допомоги від неї не просила, як не просив і брат та позивачка, оскільки мати проживала разом з позивачкою, своєю внукою. При необхідності вона би не відмовилась взяти мати до себе. До смерті матері брат приїзжав до неї в Ужгород, в них все було дружно, допоки вона не подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини за матір»ю, а тому вся справа направлена на позбавлення її права на 1/4 частину батьківської хати. В матеріалах позову відсутні докази безпорадного стану ОСОБА_5, а відтак у позові просила відмовити.

Отже, заслухавши доводи сторін та їх представників, пояснення допитаних у суді свідків та дослідивши матеріали справи в їх сукупності та взаємозв"язку, інших доказів сторони суду не надали, клопотань про витребування додаткових доказів чи проведення експертиз не заявляли, а відтак суд, в межах заявлених сторонами вимог і заперечень та на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України та ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.77-81); при розгляді справи суд керується принципом верховенства права (ст.10); Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12); Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.13); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.263).

Суд вважає, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовані нормами, які випливають із спадкування, зокрема, у відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначенні у заповіті.

Особа відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був в безпорадному стані.

Отже, виходячи із змісту зазначеної норми при вирішенні такої справи необхідно установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв»язку з чим ця особа потребує стороннього догляду та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов»язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, яке пов»язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов»язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

В судовому засіданні належними та достовірними доказами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1. померла ОСОБА_9- бабця позивачки та мати відповідачки /а.с.6/, після смерті якої залишилось спадкове майно: житловий будинок з належними надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Спадкодавець ОСОБА_5 була власником цього будинку на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частину та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину, виданих державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 26.02.2002р., зареєстрованих в реєстрі за №402 та №403 /а.с.8-9, 13-14.

Матеріалами справи встановлено, що за життя ОСОБА_5 22.03.2002р. залишила заповіт /а.с.11/, яким на випадок своєї смерті все майно, яке належало їй на день смерті, заповіла позивачці, яка в 6-ти місячний строк звернулась у Виноградівську державну нотаріальну контору із заявою на прийняття спадщини, на підставі цього 13.01.2017р. заведено спадкову справу за №50099793, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі /а.с.12/.

Також матеріалами справи встановлено, а також зазначено позивачкою в позовній заяві, що згідно до ст.1261 ЦК України спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є її діти: ОСОБА_8 ОСОБА_18 та батько позивачки, а також ОСОБА_19ОСОБА_9, відповідачка по справі, яка має право на обов'язкову долю, як непрацездатна за віком.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов»язкова частка).

Так, відповідно до п.19 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК.

Зокрема, ч.3 ст.1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов»язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Позивачка, обгрунтовуючи свої вимоги щодо усунення відповідачки як спадкоємницю, яка має право на обов'язкову долю від права на спадкування 1/4 частини будинку АДРЕСА_2 за померлою матір»ю ОСОБА_5 вказує, що відповідачку необхідно усунути від права на спадкування спадщини спадкодавця, оскільки така не приймали участі в догляді за хворою, не цікавилась станом її здоров'я, не відвідували та не вчиняла жодних інших дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги матері, байдуже віднеслась до безпорадного стану своєї матері, до її стану здоров'я, усвідомлюючи, що її матір є особою похилого віку, тяжко хворою, потребує надання необхідної невідкладної допомоги та підтримки, проте суд вважає, що такі слід відхилити, оскільки такі не знайшли свого належного підтвердження в судовому засіданні та не узгоджуються з нормами матеріального права, зокрема, застосування наведеної позивачкою норми вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу; перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленого похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому, вирішуючи даний спір між сторонами суд виходить з того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст.12-13,77-81 ЦПК України).

Відповідно до ст.263 ЦПК України про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Всупереч зазначеним вимогам закону позивачка та її представник належними та достовірними доказами не довели обґрунтованість своїх позовних вимог, зокрема, чи перебував спадкодавець ОСОБА_5 в безпорадному стані через свій похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та чи потребував спадкодавець допомоги саме від відповідачки (за умови отримання її від інших осіб, в тому числі і від позивачки та її батька), а також чи мав спадкоємець- відповідачка по справі матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Не навели таких беззаперечних і достовірних доказів і допитані в судовому засіданні свідки позивачки.

Зокрема, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 в суді показала, що тривалий час є сусідкою померлої ОСОБА_5, відповідачку бачила лише на похоронах її батька та матері, а тому вважає, що відповідачка не шанувала свою матір, а тепер претендує на майно. Померла ОСОБА_5 говорила їй, що дочка «ігнорує її», а коли ОСОБА_5 захворіла то її доглядала, годувала позивачка.

Аналогічні покази в суді дала і свідок ОСОБА_15, вказавши, що є сусідкою померлої, відповідачку бачила лише на похоронах батьків, померла часто згадувала про відповідачку, хотіла, щоб прийшла її провідати, але вона не приходила. Позивачка доглядала померлу, її батько возив лікарів, померла ні в чому не «нуждалась».

Свідок ОСОБА_16 в суді показала, що коли тітка ОСОБА_5 померла, то відповідачка прийшла на похорон в білому, за життя відповідачка до матері не приходила жодного разу, хоча мати її хотіла бачити, а тепер їй потрібні гроші.

Між тим, в ході розгляду справи суд встановив, що померла ОСОБА_5, відповідно до даних, які містяться в матеріалах справи, періодично хворіла, зокрема, відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть №83 від 12.09.2016р. /а.с.10/ вона померла у віці 79 років, причина смерті: хронічна недостатність кровообігу 111 ст., кардіосклероз атеросклеротичний, ІХС.

Аналогічні дані містяться і в листі Адміністрації Виноградівської ЦРЛ №540/01-04 від 30.06.2017р., наданого на запит представника відповідачки щодо стану здоров»я померлої ОСОБА_5, згідно якого померла перебувала на «Д» обліку ту лікаря ЗПСМ з діагнозом: ІХС, Кардіосклероз атеросклеротичний, гіпертонічна хвороба 11 ступеня, ризик помірний, хронічний калькульозний холецистит, жировий гепатоз, хронічний гастродуоденіт. За медичною допомогою в поліклінічне відділення не зверталась, оглядалась сімейним лікарем на дому при активному відвідуванні, а відтак системний аналіз цих документів та показань свідків свідчить про те, що доказів того, що за життя померла внаслідок зазначених захворювань перебувала в безпорадному стані, а відтак потребувала стороннього догляду і саме відповідачкою- суду представлено не було.

Крім цього, позивачка не надала доказів того, що спадкодавець ОСОБА_5 зверталася до відповідача ОСОБА_4 за допомогою, а вона такої допомоги не надавала; не міститься таких даних і в показах допитаних у суді свідків.

Навпаки, позивачка та свідки в судовому засіданні дали пояснення, що померла бабка проживала разом з нею в одному будинку, була забезпечена всім необхідним, мала належний догляд з боку позивачки, який надавали також члени її сім'ї.

Окрім того, допитаний у суді в якості свідка ОСОБА_6 брат відповідачки та батько позивачки, в суді вказав, що «мати була забезпечена всім необхідним та, слава Богу, не потребувала допомоги. Коли бував в м.Ужгород то говорив сестрі, що мати хвора, проте допомоги від неї не просив», а відтак суд приходить до переконання, що позивачкою не надано достовірних та належних безспірних доказів того, що відповідачка систематично та умисно ухилялася від утримання, надання допомоги та догляду своїй матері, яка через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво перебувала в безпорадному стані, та чи перебувала померла в такому стані.

Не надано позивачем також доказів того, що відповідачка умисно перешкоджала спадкодавцеві скласти заповіт і цим сприяла виникненню права на спадкування, а отже, у зв'язку з недоведеністю позивачем фактів, з якими закон пов'язує можливість усунення від права на спадкування, наявні обгрунтовані підстави відмовити у задоволенні позову.

Між тим, в своєму Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ звернув увагу судів на те, що для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути належні та достовірні докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, остання мала можливість надання такої, проте ухилялася від обов»язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребує, полягає в умисних діях чи б бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов»язку забезпечити підтримку та допомогу спадкоємцю. Тобто, ухилення пов»язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов»язок, мала можливість його виконати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з»ясуванню судом питання, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надати таку допомогу.

Також, в зазначеному Узагальненні ВСС України звертає увагу на те, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкоємцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкоємця в безпорадному стані, потреба спадкоємця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Аналогічна правова позиція суду зазначена і в листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р., де Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ також зазначив, що у частинах 2-4 ст.1224 ЦК України зазначені особи, які усуваються від спадкування на підставі закону, зокрема: які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування; батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав; батьки та повнолітні діти, які ухилялися від обов»язку щодо утримання спадкоємця.

Отже, виходячи зі змісту частини 5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Так, відповідно до роз'яснень викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій.

Таким чином, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Між тим, відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, на переконання суду позивачка не надала суду належних та достовірних безспірних доказів і судом їх не здобуто, що померла ОСОБА_5 перебувала у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а відтак потребувала матеріальної допомоги саме від відповідачки. Судом встановлено, що померла ОСОБА_5 періодично хворіла /а.с.10-11/, однак переконливих доказів того, що за життя померла потребувала саме сторонього догляду і саме від відповідачки суду в порушення вимог ЦПК України не представлено.

Крім цього, обов»язковою підставою для усунення від спадкування відповідачки є умисне злісне ухилення спадкоємця від надання допомоги, тобто необхідно підтвердити належними та достовірними доказами, що спадкодавець звертався до відповідача за допомогою у зв»язку із похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом та був у безпорадному стані, натомість спадкоємець відмовив у наданні такої допомоги (активне ухилення) або просто не вчинив дій для надання такої допомоги (пасивне ухилення), проте позивачкою не надано беззаперечних доказів того, що спадкодавець ОСОБА_5 зверталася до відповідачки ОСОБА_4 за допомогою, а вона такої допомоги не надала. Навпаки, як сторони, так і допитні в суді свідки дали пояснення, що померла ОСОБА_5 проживала у своєму власному будинку разом з позивачкою, на користь якої склала заповіт, отримувала пенсію та була забезпечена всім необхідним, мала належний догляд.

Окрім того, відмовляючи у задоволенні позову суд також зазначає, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу, а відтак, з урахуванням вищенаведеного суд вважає, що заявлений позов про усунення від права на спадкування є безпідставний, тому в задоволенні такого слід відмовити в повному обсягу.

На підставі наведеного, відповідно до вимог ст.ст.1223,1224 ч.5 ЦК України, п.п.6,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та керуючись ст.ст.10,12,13,18,81,144,214,223,259,263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від спадкування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 19.02.2018р.

ГоловуючийА. А. Надопта