Постанова

Іменем України

24 січня 2018 року

м. Київ

справа № 569/6396/16ц

провадження № 61-333 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Ступак О. В.

суддів: Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року у складі головуючого судді Харченко С. П. та рішення апеляційного суду Рівненської області від 8 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Малько О. С., Ковалевич І. М., Собіни І. М.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсним іпотечного договору.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що зміст укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк» іпотечного договору суперечить нормам матеріального права, зокрема, у ньому відсутні істотні умови, які притаманні цьому договору, а саме: строк припинення дії іпотеки.

Крім того, предмет іпотеки є нерухомим майном комерційного призначення, яке використовується ним для отримання доходу внаслідок здійснення підприємницької діяльності, а тому, правовідносини сторін за іпотечним договором підпадають під регулювання Господарського кодексу України, оскільки, сторони укладаючи кредитний та забезпечувальний договори, фактично уклали господарський договір.

Посилаючись на викладене та на норми матеріального права, а саме: частину першу статті 203, частину першу статті 215 ЦК України, Закон України «Про іпотеку», ОСОБА_1 просив визнати недійсним іпотечний договір від 8 листопада 2010 pоку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Літвіновим А. В. за реєстровим №1374.

Заперечуючи проти вимог позову, відповідач вказував на те, що договір іпотеки по формі та змісту відповідає вимогам закону, посвідчений нотаріально, отже, повністю відповідає вимогам закону (статтям 209, 203 ЦК України).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору іпотеки, а тому він є неукладеним, що в свою чергу не передбачає можливості визнання його недійсним.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 8 вересня 2016 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року змінено, виключено із мотивувальної частини рішення висновок про неукладеність іпотечного договору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 8 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Рівненського міського суду Рівненської області указану цивільну справу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судууказану справу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 8 листопада 2010 року між ПАТ "Дельта Банк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №К-2004141/S-1 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, а саме: повернення іпотекодержателю кредиту в розмірі 10 612 767 грн 00 коп. у строки (терміни) та на умовах, зазначених у кредитному договорі та додаткових договорах до кредитного договору, що можуть бути укладені в майбутньому.

Згідно пункту 2.1. іпотечного договору ОСОБА_1 передав, а ПАТ «Дельта Банк» приймає в іпотеку, в порядку і на умовах визначених цим договором нерухоме майно: торговий центр, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Грушевського буд 2 «к», загальною площею 2 285,4 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №468397 виданого 25 грудня 2007 року Виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі розпорядження міського голови м. Рівне №2361-р від 24 грудня 2007 року.

За приписами частин 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що підстави для визнання недійсним оскаржуваного договору іпотеки відсутні, оскільки договір іпотеки відповідає вказаним вимогам закону, містить найменування сторін, розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, у ньому передбачено всі істотні умови для такого виду договору.

Щодо посилань заявника на те, що оспорюваний договір іпотеки не містить обов'язкових умов, що передбачені абзацом 2 частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів ставиться критично, оскільки вказані істотні умови викладені у розділі першому іпотечного договору.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відсутність у договорі визначення строку припинення дії іпотеки є підставою для визнання його недійсним, суд відхиляє, оскільки за загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частини перша статті 598 ЦК України), а іпотека, яка має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Отже за відсутності відповідної вказівки у договорі, строк іпотеки визначається за загальними правилами, і відсутність такої вказівки у договорі іпотеки не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційних скарг та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року, змінивши рішення суду першої інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм матеріального права є помилковими, оскільки під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню на підставі достатньо повно установлених обставин справи.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в його незмінній частині та рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України у редакціїЗакону від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року в незмінній частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 8 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик