Провадження № 22-ц/790/212/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Бурлака І.В., Кружиліної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2017 року у цивільній справі № 643/5281/16-ц (суддя Майстренко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, 3-тя особа - ОСОБА_2, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, встановлення факту та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просить встановити факт належності за життя ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 76,2 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м, визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_3 Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями (літера А-1 ) за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 76,2 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м. Померлий залишив заповіт, яким все своє майно заповідав дочкам -ОСОБА_7 та ОСОБА_2 Позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що на ім'я спадкодавця нерухомість зареєстрована не була.

Враховуючи, що позивач не може оформити право власності на спадкове майно, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_3 При житті ОСОБА_3 склав заповіт 06 грудня 1977 року, яким все своє майно заповів своїм дочкам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_2 не оформила свої спадкові права за заповітом, так як нерухомість на спадкодавця не зареєстрована, у зв'язку з чим позивачка просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2017 року в позові ОСОБА_1 до Харківської міської ради, 3-тя особа - ОСОБА_2, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та встановлення факту відмовлено. В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити та задовольнити її позов, в іншій частині рішення суду залишити без змін. В апеляційних скаргах посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявним в матеріалах справи доказами, що згідно договору від 07 грудня 1961 про безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, укладеного на підставі рішення виконкому Сталінської районної ради депутатів трудящих № 179 від 26 вересня 1961 року, громадянину ОСОБА_3 на праві безстрокового користування надано земельну ділянку по пров. І Істомінському, 32 площею 500 кв. м. для будівництва жилого одноповерхового кам'яного будинку житловою площею 37,4 кв.м. з кількістю кімнат -3. Забудовник зобов'язаний був додержуватися затвердженого проекту будівництва, протипожежні та санітарно-гігієнічні правила.

Пунктами 9-10 договору передбачено, що після закінчення будівництва зведені на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію та становляться особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів трудящих ся, повної готовності зведених будівель, оформлених актом комісії. До повного зведення будинку та визнання його комісією годним до експлуатації забудовник не має права продавати будинок або частину його без дозволу виконкому Сталінської райради депутатів трудящих, відділу комунального господарства.

Із відповідей державного архіву Харківської області № 01-23/р-192 від 28 лютого 2012 року, № 01-23/р-374 від 02 квітня 2012 року, № 01-28/р-401 від 05 квітня 2012 року, № 01-28/р-836 від 12 липня 2013 року вбачається, що у протоколах засідань виконавчого комітету Московської районної ради депутатів трудящих м. Харкова за 1965-1970 роки рішення про прийом в експлуатацію будинку після будівництва за адресою АДРЕСА_1 відсутній.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивачів за первісним та зустрічним позовами ОСОБА_3 (а.с.11).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт від 06 грудня 1997 року, згідно з яким заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, порівну його донькам - ОСОБА_7 та ОСОБА_2

З довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1029188 від 14 грудня 2017 року вбачається, що згідно даних відділу збереження архівних матеріалів за адресою: АДРЕСА_1 за інвентаризовано житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 76, 8 кв.м, житловою площею 49, 5 кв.м (квартал № 3217, користувач ОСОБА_3.). Рішення про зміну адреси вищевказаного будинку з АДРЕСА_1 до Комунального підприємства «Харківське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не надавалось. За адресою АДРЕСА_1 (квартал 3219) зареєстровано право власності за іншими фізичними особами. Провулок Істомінський І-й уточнено згідно рішення ІХ сесії Харківської міської ради ХХІV скликання від 25 грудня 2002 року.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України, у строк, передбачений ст. 1270 ЦК України, ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Одинадцятої Харківської державної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, про що надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 1347/02-31 від 17 березня 2016 року.

Аналогічним чином державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не було зареєстровано в установленому порядку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2014 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Харківська міська рада про визнання заповіту недійсним відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Харківська міська рада, Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності, зобов'язання вчинити дії, вселення задоволено частково, встановлений факт, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у зв'язку з тим що позивачем не надано доказів набуття права власності спадкодавцем на спірний житловий будинок та набуття ним в межах установлених законом права володіння, користування й розпорядження майном.

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2014 року в частині встановлення факту, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року скасовано і ОСОБА_2, у задоволенні позову та заяви про встановлення вказаного юридичного факту відмовлено, в іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, в редакції на час ухвалення судового рішення, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок не є об'єктом права власності та на нього не може бути визнано право власності в порядку спадкування, оскільки позивачами за первісним та зустрічним позовом не надано належного доказу щодо прийняття спірного житлового будинку до експлуатації, що знайшло своє підтвердження матеріалами справи.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції яка діяла на час ухвалення судового рішення у справі, позивачі за первісним та зустрічним позовами не довели свої позовні вимоги.

Судом правильно встановлено і ця обставинами підтверджується наданими доказами по справі, що спадковий житловий будинок був збудований у 1962 році.

У 1950 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Проте, позивачем суду не надано доказів прийняття спірного будинку в експлуатацію та затвердження акту державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_3 набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Під час розгляду справи позивачем не надано сертифікату відповідності житлового будинку державним будівельним нормам, стандартом та правилам. З матеріалів справи не вбачається, чи було здійснено будівництво у відповідності з затвердженим проектом, протипожежним та санітарно-гігієнічним правилам.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2, що спірний будинок не є самочинним будівництвом, висновків суду не спростовують. Крім того, під час судового розгляду справи, судом першої інстанції не визнавалось та не зазначалось, що будинок АДРЕСА_1 є самочинним.

Наявність рішення № 52/149 виконкому Московської райради м. Харкова від 28 березня 1989 року про дозвіл водопровідного вводу та влаштування вигрібної ями, копія проекту та розрахунку на газифікацію будинку, не є доказом прийняття спірного будинку в експлуатацію та затвердження акту державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування позовних вимог. Фактично доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням апелянтами норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, , 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Повний текст судового рішення буде складено 29 січня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий -

Судді:

Повний текст судового рішення виготовлено 26 січня 2018 року.