Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 547/838/17

провадження № 61-37160св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2018 року у складі судді Харченко В. Ф. та на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_5 позичив у позивача грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США, про що видав позивачеві розписку. Отримані грошові кошти відповідач зобов'язувався повернути позичальникові до 25 січня 2011 року.

26 лютого 2015 року позивачем отримано від відповідача на виконання умов договору позики 1 000 доларів США, про що позивачем зроблено відмітку у розписці. Інші грошові кошти відповідачем не повернуто.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь кошти у сумі 362 320,00 грн.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову - арешт на майно та/або грошові кошти відповідача ОСОБА_5 у сумі 362 320,00 грн, застосовані ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2017 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами склались правовідносини, які виникли із договору позики. Судом відхилено доводи відповідача щодо неотримання ним грошових коштів за розпискою. Разом з цим, з огляду на те, що строк повернення грошових коштів за договором позики сплив 25 січня 2011 року, а позивачем не надано належних та допустимих доказів переривання позовної давності, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через сплив строку позовної давності.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Семенівського районного суду Полтавскої області від 27 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У травні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили поважності пропущення позивачем позовної давності та не з'ясували чи підлягає порушене право захисту.

02 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження.

Відповідач не скористався своїм правом на надання заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильного застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що відповідно до договору позики від 01 грудня 2010 року, укладеного у вигляді розписки, відповідач ОСОБА_5 отримав у борг у ОСОБА_4 15 000,00 доларів США із зобов'язанням повернути кошти до 25 січня 2011 року.

На розписці вчинено позивачем запис про отримання ним від відповідача 1 000,00 доларів США 26 лютого 2015 року, проти чого відповідач заперечував.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, згідно з вимогами статті 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Кінцева дата погашення боргу за договором вважається початковим відліком для загальної позовної давності, відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, саме з цього дня виникає право на позов до боржника про стягнення за договором коштів.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив повністю фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач, отримавши грошові кошти 01 грудня 2010 року повинен був повернути їх позивачеві до 25 січня 2011 року. Проте з урахуванням заяви відповідача щодо застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позовної давності та того, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, тобто після спливу трьох років з моменту настання строку повернення коштів, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. З відповідним клопотанням про поновлення позовної давності позивач до суду не звертався.

Посилання позивача на часткове повернення 26 лютого 2015 року відповідачемгрошових коштів, про що позивач зробив відмітку на розписці, та що свідчить про переривання перебігу позовної давності, не має правового значення, оскільки такі дії вчинені поза межами позовної давності, а тому не є перериванням перебігу позовної давності в розумінні статті 264 ЦК України.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом при ухваленні рішення не було з'ясовано чи підлягає захисту його порушене право є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, при вирішенні спору, встановив всі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, взяв до уваги заперечення відповідача та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик