РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року

м. Рівне

м. Рівне

Справа №569/11322/17

Провадження №22-ц/4815/167/18

Головуючий у суді першої інстанції: Бердій М.А.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) в м. Рівне

Рівненської області 11.06.2018 р. о 16 год. 06 хв.

Дату складення повного тексту рішення не зазначено.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4;

представники учасників справи: позивача адвокат ОСОБА_5;

відповідача адвокат ОСОБА_6;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: відсутній,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду від 11 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4; про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивовано тим, що нею 17 липня 2001 року було набуто у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. У 2016 році їй стало відомо, що у квартирі проживають раніше не відомі люди. Зокрема, відповідач на її вимогу звільнити квартиру пояснив, що ним придбано її у ОСОБА_7 відповідно до договору купівлі-продажу від 01.09.2016 року. Щодо ОСОБА_7, то його право зареєстровано на підставі рішення Рівненського міського суду від 13 квітня 2016 року.

Посилаючись на правила ст.ст. 16, 316, 317, 321, 330, 386, 387, 388 ЦК України, вважала, що оспорювана квартира перебуває у власності відповідача неправомірно, що дає їй право витребувати її з чужого незаконного володіння відповідача.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 20 липня 2017 року відкрито провадження у зазначеній справі.

Рішенням Рівненського міського суду від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України НОМЕР_2, місце проживання: 33000 АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, місце проживання: 33000 АДРЕСА_1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4; про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено повністю.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34, 9 кв.м.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості, оскільки встановлено, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_7 набув право власності на спірну квартиру, є підробленим з використанням науково-технічним засобів. Позаяк спірне майно вибуло із власності позивача поза її волею, тому мотиви витребування його з чужого незаконного володіння є такими, що ґрунтуються на вимогах закону і відповідають обставинам справи.

На рішення суду представником відповідача адвокатом ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, де вважає його незаконним і необґрунтованим, що полягають у порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права, неповноті з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом правил ст.ст. 77, 80, 81 ЦПК України щодо предмета доказування та обовязку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому суд не правильно визначився із характером спірних відносин, а також залишив поза увагою обставини, що були наведені відповідачем. Не зрозумілим є і те, яка саме конкретна норма права застосована судом при вирішенні справи.

Вважає, що на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_7 мав законне право відчужувати належну йому на праві власності спірну квартиру, а тому покупець теж на таких самих підставах набув відповідне речове право на неї, будучи добросовісним набувачем.

За цих обставин факт існування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_7 свідчить про його правовий титул на спірне майно. Тому за умови чинності рішення суду, на підставі якого набув право ОСОБА_7, спір не може бути вирішений на користь позивача. При цьому звертає увагу на те, що дане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося і будь-яких дій з приводу його нечинності не вживалося.

Не погоджувався також із застосуванням судом при оцінці доказів висновку експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 04.05.2017, оскільки в силу положень ст. 78 ЦПК України вважав його недопустимим доказом у справі.

Щодо розслідування у кримінальному проваджені №0006850 факту шахрайства за ч. 4 ст. 190 КК України, то посилався на відсутність вироку суду, що набрав законної сили. Натомість сам факт досудового слідства не вказує про незаконність дій будь-якої заінтересованої особи у справі.

За наведеного просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

У поданому відзиві адвокат ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_5, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому вважав, що висновком експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №1.1.-87/17 від 04.05.2017 стверджено про те, що лицева і зворотня сторони рішення Рівненського міського суду від 13.04.2006 року виконані за допомогою електрографічого способу друку, зображення відбитка печатки суду сформоване за допомогою копіювально-розмножувальної техніки з програмним забезпеченням з використанням принтера із струменевим способом відтворення. Тобто переконаний, що майно вибуло із власності позивача всупереч її волі, а тому правильним є висновок суду про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно зясовано судом попередньої інстанції, і ці обставини сторонами не оспорюються, 17 січня 2001 року ОСОБА_2 (після одруження ОСОБА_2.) відповідно до договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за №2335, набула у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34, 9 кв.м, жилою 17, 3 кв.м (а.с. 12-13).

Після одруження з громадянином США ОСОБА_10 21 лютого 2003 року, актовий запис №191 про що зроблений Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, позивач змінила прізвище і почала мешкати за місцем проживання чоловіка.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу законності набуття ОСОБА_7 права власності на належну на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 без згоди на те ОСОБА_2 та подальше оплатне відчуження її (квартири) за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_3

Позивач зазначала, що про факт припинення її права власності на спірну квартиру та виникнення його у ОСОБА_7, а згодом у ОСОБА_3 дізналася лише у 2016 році, коли повернулася на певний час зі США.

На а.с. 22-23 міститься копія договору купівлі-продажу, за умовами якого 1 вересня 2016 року ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1. Даний договір тоді ж посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу і зареєстровано в реєстрі за №2007.

З його змісту також вбачається, що спірна квартира належить продавцю на підставі рішення Рівненського міського суду від 13 квітня 2006 року у справі №2-4389/07.

Щодо виникнення такого речового права у ОСОБА_7, то його зареєстровано 26 квітня 2016 року державним реєстратором відповідно до зазначеного рішення суду. Цей факт стверджено копією Інформаційної довідки (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 24-25).

Рішенням Рівненського міського суду від 13 квітня 2006 року у справі №2-4389/07 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 визнано дійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що укладений між сторонами у справі 3 лютого 2003 року.

Визнано за позивачем право власності на зазначену квартиру (а.с. 49-50).

При цьому, як обґрунтовано вказано місцевим судом, у нижньому кутку кожного аркуша тексту даного рішення міститься штрих-код з цифровою комбінацією 1717*2011764*1*1.

Листом Рівненського міського суду від 31.05.2017 року №5/121/2017 стверджено, що справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 упродовж 2016-2017 років до суду не надходила. Щодо цифрового номера під штрих-кодом за номером 1717*2011764*1*1, то він не є кодом Рівненського міського суду (а.с. 44).

З листа Державного підприємства "Інформаційні судові системи" Державної судової адміністрації України від 08.06.2017 за №2468/17 убачається, що за даними центральної бази даних автоматизованої системи документообігу суду цифрова комбінація 1717*2011764*1*1 не відповідає жодному з документів у судових справах Рівненського міського суду. Зазначена цифрова комбінація належить справі Рівненського районного суду Рівненської області №570/4682/14-ц (а.с. 45).

В той самий час встановлено, що слідчим відділенням Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області провадиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, що внесено 29 вересня 2016 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0006850 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. В ході досудового слідства експертом Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 04.05.2017 №1.1-87/17 проведено експертизу. Цей висновок засвідчив, що лицева та зворотня сторони рішення судді Рівненського міського суду №2-4389/07 від 13 квітня 2006 року виконані за допомогою електрофотографічого способу друку. Зображення відтиску гербової печатки Рівненського міського суду на зворотній стороні рішення судді Рівненського міського суду №2-4389/07 від 13 квітня 2006 року сформоване за допомогою копіювально-розмножувальної техніки з програмним забезпеченням з використанням принтера зі струменевим способом відтворення (а.с. 38-43).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновок експерта, який проведений у кримінальному провадженні, не є допустимим доказом у цивільній справі, то з ними погодитися не можна.

Так, згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Норми пункту 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вказують про обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити зокрема питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Отже, зазначений доказ необхідно вважати у даній справі як письмовий, а тому він є допустимим, належним і достовірним у розумінні норм ст.ст. 77-79 ЦПК України. Разом із іншими доказами у їх сукупності відповідно до правил ст. 80 ЦПК України вони є достатніми, тобто дають можливість дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Також судом правильно перевірено інформацію, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, і зясовано, що у справі Рівненського міського суду №2-4389/07 було прийняте рішення, предметом розгляду якої були позовні вимоги, що стосувалися дій приватного нотаріуса, а не вимоги щодо визнання права власності на нерухоме майно.

З копії ухвали Рівненського міського суду від 21 жовтня 2016 року у справі №569/13328/16-к видно, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_11 слідчим Рівненського ВП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006850 за ч. 4 ст. 190 КК України та накладено арешт на вказану квартиру (а.с. 70-71).

Державна прикордонна служба України у своєму листі від 30.05.2017 ствердила, що ОСОБА_2 протягом часу з 06.06.2012 по 31.12.2016 державний кордон не перетинала, що свідчить про те, що вона не знала і не могла знати про існування рішення суду за позовом ОСОБА_7 до неї про визнання дійсним договором купівлі-продажу та визнання права власності на спірну квартиру (а.с. 46).

Оскільки спірна квартира вибула із володіння (власності) позивача поза її волею, тому не заслуговують на увагу аргументи автора апеляційної скарги про набуття ним правового статусу добросовісного набувача.

Згідно зі ст.ст. 317, 321, 330, 386, 387 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Норми ст. 388 ЦК України визначають перелік випадків витребування власником майна від набувача, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Зокрема у разі, якщо це майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Правильно суд покликався на правовий висновок, що викладений у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі №6-3090цс16, де зазначено про необхідність встановити, чи вибуло майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

З розяснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 19 і 21 своєї постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року № 5, вбачається, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребовуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

За таких обставин оцінені судом докази у їх сукупності безперечно засвідчують, що рішення Рівненського міського суду від 13 квітня 2006 року не може створювати правових наслідків у формі визнання за ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру.

Окрім того, підстав для оскарження даного рішення в апеляційному порядку також не є можливим через те, що перевіреними судом доказами стверджено факт його підроблення невстановленими особами.

Отже, сам по собі спосіб судового захисту порушеного права, який обраний позивачем, - про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) є правильним, відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та обставинам справи.

Щодо аргументів відповідача про помилкове застосування норм матеріального права і відсутність вироку суду, який би встановив преюдиціальні для спірних відносин обставини, то з ними колегія суддів погодитися не може через їх спростування правильністю висновків суду.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Понесені відповідачем судові витрати при поданні апеляційної скарги в силу вимог ст. 141 ЦПК України поверненню на його користь не підлягають через її відхилення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 11 червня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 31.10.2018 о 13 год. 05 хв. .

Головуючий:

Судді: