н/п 2/490/4005/2017 Справа № 490/2341/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 січня 2018 р. Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Кваші С.О.,

за участі сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину з укладання договору розірвання договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила вихзнати недійсним правочин , укладений між сторонами 09 серпня 2016 року Договір про розірвання договору дарування від 16.02.2015р., реєстр. № 94, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добріновою Л.А. за реєстровим № 509.

В обгрунтування позову посилається на те, що вкзанаий правочин не відповідав її внутрішній волі, оскільки був вчинений під впливом психологічного тиску з боку відповідача.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову та просили про його задоволення. Уточнили правову підставу позову та просили визнати недійсним правочин, з підстав, визначених ст.ст. 203,215, 231 ЦК України.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні позивачка суду пояснила, що є донькою відповідача, і на час укладання як самого договору дарування, так і договору про його розірвання пербувала у залежному від нього стані, а саме саме батько оплачував її навчання у Польщі. Вона не мала самостійного доходу, вона знала, що мати їй в цьому допомогти не зможе -отже батько погроджував їй, що якщо вона відмовиться спочатку від укладання договору дарування, а потім від його розірвання , він припинить оплачувати її навчання. До того ж, укладаючи перший договір дарування вона розуміла, що з приводу поділу цієї квартири зараз знаходиться справа у суді, отже дарування батьком цієї квартири без згоди матері, яка також має свою частку у праві власності , не може вважатися законним договором. Проте батько примусив її, запевняючи що продаж цієї квартири необхідний для того, щоб отримати кошти саме на оплату її навчання, до того ж погрожуючи фізичною розправою над матер'ю, що вона сприймала . Згодом , вона не мала наміру розірвати цей договір, оскільки спірна квартира є її єдиним житлом в Миколаєві, батько має інше житло в Росії, до того ж після підписання небю під тиском оспорюваного договру, він не дотримав своєї обіцянки та покинув її у Польщі без засобів до існування і вона вимушена працювати на двох роботах, щоб оплачувати своє навчання.

Прпедставник відповідача заперечувала проти задволення позову з викладених в письмових запереченнях підстав.

Третя особа приватний нотаріус Добрінова Л.А. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначила про відсутність тиску з боку сторін при посвідченні нею оспорюваного договору.

Вислухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 є студенткою магістратури за спеціальністю "Право" денної форми навчання у Краківській Академії ім.Анджея Фрича Моджевського в м.Краків, Польща з вересня 2014 року по вереснь 2017 року. Навчання та проживання у гуртожитку в м.Кракові є платним і становить близько 5000 злотих на рік.

16.02.2015 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та позивачкою , з другої сторони був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добріновою Л.А. за реєстр. № 94.

Того ж дня позивачкою на ім'я відповідача видана довіреність, якою позивачка уповноважила відповідача бути її представником з питань продажу, належної її на праві приватної власності зазначеної квартири .

Проте, що їй було роз'яснено зміст договору дарування та довіреності, та наслідки вчинення цих правочинів - позивачка не заперечувала.

13 січня 2015 рок позивачка знялася з реєстрації у спірній квартрі з метою її продажу батьком, про що вона також не заперечувала в судовому засіданні.

19.02.2015 року позивачем, з однієї сторони та генеральним директором ТОВ «Флагман-Н», з другої сторони був підписаний договір про надання послуг по сприянню відчуженню спірної квартири.

При цьому, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за вказаним договором дарування ОСОБА_2 як дарувальником ОСОБА_1, як обдаровуваній, та продовження позивачкою проживати в іншій квартирі ( у бабусі) та за кордоном після укладення договору дарування - позивачкою не заперечувався.

09.08.2016 року між позивачем, з однієї сторони та відповідачем, з другої сторони, був підписаний договір про розірвання договору дарування від 16.02.2015р., реєстр. № 94.

Як вбачається з тесту вказаного договору п.п. 10-12, сторонам були роз'яснені умови правочину та положення чинного законодавства щодо його правові наслідки; зазначено, що сторони підтверджують , що договір відповідає їх дійсним намірам, не носить характер фіктивного чи удаваного , укладається ними у відповідності з справжньою волею , без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для низх умовах і не є результатом впливу тяжких обставин ..., розуміють правову природу та бажають настання саме тих наслідків, які створює цей договір тощо. Текст договору був прочитаний сторонам правочину кожним особисто та власноручно підписаний.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Його застосування регулюється ст. ст. 215-236 ЦК України.

Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

Здійснюючи правосуддя, суд відповідно до приписів ст. 5 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 12,13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись з даним позовом, позивачка вказує на вчинення договору під впливом насильства (психічного тиску) передбачає наявність дефекту волі (невідповідність волі волевиявленню) за відповідності іншим вимогам закону, в тому числі щодо змісту правочину.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом ст. 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов'язаний повернути дарунок у натурі.

За змістом ст. 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою?третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 83 цього Кодексу.

Так, позивачка у поясненнях вказувала на те, що оспорюваний договір нею було підписано під психічним тиском здійснюваним стосовно нею батьком , оскільки вона була студенткою іноземного вишу та навчалася виключно на гроші батька - зазначені доводи належними доказами не підтверджені.

Твердження позивачки та її представника , що оспорюваний договір розірвання договору дарування вчинено під психологічним тиском є припущенням, оскільки жодних належних докази фізичного чи психічного впливу на позивачку не надано, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

До того ж позивачка під час судового засідання також підтвердила, що і сам первісний договір дарування було укладено не з метою настання реальних правових наслідків, які передбачає дарування, а з метою уникнути розподілу сумісної квартири між її батьками як колишнім подружжям. І договір дарування укладався нею за тих самих осбтавин, на її думку, що і згодом договір про розірвання цього договору дарування - отже позивачем взагалі не доведено, які її права порушені підписанням оспорюваного договору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81,258-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.А. Гуденко