АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-907 Головуючий у1-й інстанції - Москаленко К.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2018 року. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

секретар Кучер Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого 17.08.2015 року приватним нотаріусом КМНО Кисельовою Н.В. за реєстровим номером 1435.

Посилаючись на фіктивність оспорюваного договору, позивач просив суд визнати його недійсним на підставі ст.234 ЦК України. Зокрема, позивач стверджує, що оспорюваний Договір відповідачами був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Заочним рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 через свого представника, ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.90-91).

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII " Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В суд апеляційної інстанції сторони та інші учасники справи не з'явились, про дату, місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судового повідомлення, зокрема представнику позивача 3 січня 2018 року (а.с.114).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність указаних осіб, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження ВП №48295614 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, суми боргу у розмірі 6929424 грн. В ході здійснення виконавчого провадження на підставі ухвали суду від 1 вересня 2014 року накладено арешт на все майно боржника.

17 серпня 2015 року між відповідачкою ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_8 було укладено договір дарування належної на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2, за яким ОСОБА_7 подарувала вказану квартиру сину, ОСОБА_8

На момент посвідчення цього договору частка ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на цю квартиру не визначена та не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому нотаріус отримав нотаріально посвідчену згоду другого з подружжя на відчуження цього майна.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що на момент вчинення оспорюваного правочину його сторонами дотримано вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, правочин направлений на досягнення його сторонами правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Доказів, які б підтверджували, що учасники правочину на момент його вчинення не мали наміру створити правові наслідки, які обумовлювались цим правочином, позивачем не надано, а тому правові підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції, письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом проведена неправильна оцінка доказів та не надано значення доводам позивача про те, що без визначення часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідачі не мали права дарувати вказану квартиру, оскільки на майно співвласника ОСОБА_6 накладено арешт, і це призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) та ст. 13 ЦПК (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

У даному випадку позивач оспорює договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений 17.08.2015 року приватним нотаріусом КМНО Кисельовою Н.В. за реєстровим номером 1435, з підстав фіктивності цього правочину.

За правилом ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин. який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З наявних у справі письмових доказів убачається, що оспорюваний договір був укладений 17 серпня 2015 року та нотаріально посвідчений. Цього ж дня обдаровуваний набув право власності на подаровану йому квартиру та зареєстрував її за собою у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ця дія можлива лише за умови прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право на квартиру (нерухоме майно).

Відповідно до положень ч.4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з роз'ясненнями п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 6 листопада 2009 року у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ураховуючи обставини даної справи у контексті наведених положень цивільного законодавства та роз'яснень Верховного Суду України, висновок районного суду про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору фіктивним є правильним.

Той факт, що на момент вчинення договору дарування квартири на все майно ОСОБА_6 було накладено арешт, не може бути прийнятий судом у якості підстави для визнання правочину фіктивним тому що відчуження квартири проводив не ОСОБА_6 а власниця цього майна - ОСОБА_7, за формальною згодою ОСОБА_6, оскільки майно придбане у шлюбі. Однак доказів придбання майна у шлюбі саме за спільні кошти подружжя у розпорядженні суду немає.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 19 січня 2018 року.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома