Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 569/12041/15-ц

провадження № 61-556 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Рівненський державний гуманітарний університет,

представник відповідача - Андрієвський Андрій Олександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської областівід 24 червня 2016 року у складі судді Панас О. В. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 серпня 2016 року у складі суддів: Рожина Ю. М., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ :

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського державного гуманітарного університету про поновлення на роботі в Рівненський державний гуманітарний університет на посаді чергової гуртожитку з 15 липня 2015 року, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 липня 2015 року по день поновлення на роботі та моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що в травні 1993 року була прийнята на роботу в Рівненський держаний гуманітарний університет та займала посаду чергової гуртожитку №5. Згідно наказу Рівненського держаного гуманітарного університету № 124-п від 15 липня 2015 року її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку.Своє звільнення вважає незаконним та таким, що проведено всупереч вимогам чинного законодавства. Будь-яких систематичних порушень не допускала.Із наказом про звільнення її не ознайомили, наказ отримала поштою значно пізніше дня його винесення, а тому позов поданий в межах строку звернення до суду.

24 червня 2016 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1, чергову гуртожитку № 5, на роботі в Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді чергової гуртожитку з 15 липня 2015 року.

Стягнуто з Рівненського державного гуманітарного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 23 188 грн 34 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Стягнуто з Рівненського державного гуманітарного університету в дохід державного бюджету України судовий збір в розмірі 2 750 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим,що відповідно до статей 40, 235, 234-1 КЗпП України систематичне невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обов'язків, покладених на неї посадовою інструкцією та правил внутрішнього трудового розпорядку не знайшло свого підтвердження, а відтак підстав для звільнення позивачки за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України не було.

25 серпня 2016 року ухвалою апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення права на працю ОСОБА_1, в зв'язку з чим її правильно поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 серпня 2016 року, а справу направити на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції правильно зроблено висновки та ухвалено рішення в частині поновлення на роботі, проте неповно та невсебічно досліджено усі обставини справи та зроблені невірні висновки щодо визначення розміру моральної шкоди в 1 000 грн. Незаконними діями відповідача, постійним порушенням трудових прав їй завдана моральна шкода, розмір якої оцінює у 20 000 грн. Крім того, судом апеляційної інстанції зроблений невірний висновок про те, що недоведена систематичність порушення трудового законодавства з боку відповідача.

30 листопада 2016 року представник Рівненського державного гуманітарного університету - Андрієвський А. О. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Пунктом 1 частиною першою статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Друга судова палата Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді чергової гуртожитку Рівненського державного гуманітарного університету.

Наказом від 15 липня 2015 року № 124-п була звільнена за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підстав для звільнення позивача за пунктом 3 частиною першою статті 40 КЗпП України не було.

Судові рішення в зазначеній частині в касаційному порядку позивачем не оскаржуються.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн, ОСОБА_1 посилалася на те, що така шкода їй заподіяна незаконним звільненням з роботи, порушенням її трудових прав.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статею 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи позовні вимоги частково і стягуючи моральну шкоду в розмірі 1 000 грн, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн, та обґрунтовано з урахуванням наданих доказів дійшли правильного висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 грн, застосувавши при цьому норми статті 237-1 КЗпП України та пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержання норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило