Справа №720/1365/18
Провадження № 2/720/694/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Новоселицький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Вівчар Г.А., за участю секретаря судового засідання Мелещук К.О.,

сторін по справі:

позивача ОСОБА_1,

представника позвача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судового засіданні в м. Новоселиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3,

- про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання відповідача такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням по АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що даний житловий будинок належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 22 грудня 1998 року. Відповідач за даним позовом зареєстрована в даному житловому будинку, однак з березня 2001 року не проживає.

В 2002 році шлюб між ними розірваний.

Він самостійно доглядає за житловим будинком, сплачує комунальні послуги.

Позивач вважає, що оскільки відповідач приблизно 17 років не проживає в даному будинку та добровільно не хоче знятися з реєстрації, просить суд визнати її такою, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та відповідач суду додатково пояснив, що будинок по АДРЕСА_1 куплений в 1998 році, тобто під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3, зняття її з реєстрації необхідне йому для оформлення субсидії. Просять задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі та суду додатково пояснила, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був куплений нею під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1, однак по договору купівлі-продажу покупцем записаний ОСОБА_1, гроші за оплату будинку вона сплачувала самостійно. З 2001 року не ночує в житловому будинку по АДРЕСА_1, однак часто приходить, оскільки в ньому залишилися її речі. На даний час проживає в донькою по АДРЕСА_2, даний будинок належить їй на праві власності. Просить відмовити в задоволенні позову.

Суд вислухавши пояснення сторін, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріали справи судом встановлено, що житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 3186 та посвідчений державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Бежан Д.С..

Згідно довідки №649 виданої КП «Новоселицька міська тепломережа» Чернівецької області 24 липня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1, до складу його сімї входить ОСОБА_3, яка не проживає за вищевказаною адресою.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною

сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, з наданих до суду документів встановлено, що хоч відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає за вищевказаною адресою, проте житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 придбано в період шлюбу, а тому є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

18 жовтня 2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 та зроблено запис № 165 відділом реєстрації актів громадського стану Новоселицького районного управління юстиції в Чернівецькій області.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Обєктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений або обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної

сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється

співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до

Цивільного кодексу України.

За таких обставин, розірвання шлюбу не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, при цьому положення частини другоїстатті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки відповідач є співвласником житлового будинку, тому суд позбавлений можливості визнати порушення прав позивача з боку відповідача, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4,7,12,13,80,82,245,246,258-273, 280-283, 354 ЦПК України, і на підставі ст.71,72,116,156 ЖК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, щодо визнання втратившим правом користування житловим будинком по АДРЕСА_1, ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький районний суд Чернівецької області в 30-денний строк з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Сторони можуть ознайомитись з повним мотивованим рішенням суду через десять днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Вівчар Г.А.