АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Чернівці

Справа №720/667/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Строїнецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про скасування частково реєстрації права власності та визнання частково недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_3, на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2017 року, головуючий у 1-й інстанції Ляху Г.О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Строїнецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про скасування частково реєстрації права власності та визнання частково недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1. Рішенням Строїнецької сільської ради № 14-02/15 від 25 грудня 2015 року йому був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність указаної земельної ділянки орієнтовною площею 0,39 га, у тому числі 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 приватизував сусідню земельну ділянку, площею 0,1445 га, яка розташована по АДРЕСА_2, що посвідчується державним актом на землю від 2 вересня 2008 року.

____________________________________________________________________Провадження 22ц/794/126/18 Категорія 43

Вважає, що в ході приватизації останній самовільно захопив 0,0045 га із земель, які перебували в його користуванні.

Згідно із заявою про зменшення позовних вимог просив скасувати частково реєстрацію права власності та визнати частково недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 02 вересня 2008 року про право власності на земельну ділянку, що розташована по по АДРЕСА_2, виданий на ім'я ОСОБА_2 в частині земельної ділянки площею 0,0045 га.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального і процесуального права.

Просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивача щодо порушення його прав приватизацією відповідачем спірної земельної ділянки.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по АДРЕСА_2, що посвідчується свідоцтвом про право власності від 20 грудня 2007 року та витягом про реєстрацію № 17262137 від 29 грудня 2007 року. Також відповідач є власником земельної ділянки площею 0,1445 га, яка розташована за вказаною адресою, що посвідчується державним актом на землю серії НОМЕР_1 від 2 вересня 2008 року.

ОСОБА_1 є користувачем сусідньої земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1. Рішенням Строїнецької сільської ради № 14-02/15 від 25 грудня 2015 року йому був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,39 га, у тому числі 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за вказаною адресою.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на порушення його права користування земельною ділянкою та прибудовою до літньої кухні внаслідок передачі відповідачу у приватну власність спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншим засобом доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 12 ЗК України у редакції закону, чинного на час виникнення правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЗК України у редакції закону, чинного на час виникнення правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України у редакції закону, чинного на час виникнення правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Судом першої інстанції на підставі досліджених оригіналів погосподарських книг Строїнецької сільської ради з 1983 року по 1995 рік встановлено, що за домоволодінням по АДРЕСА_1 рахувалось у користуванні земельна ділянка площею 0,16 га, яка з часу реєстрації позивача у домоволодінні була відокремлена на два номери відповідно по 0,10 га та 0,06 га, а після смерті ОСОБА_4 знову об'єднано в один погосподарський номер.

Матеріали справи не містять будь-яких інших правовстановлюючих документів про надання позивачу земельної ділянки в користування за вказаною адресою.

Встановлено також, що у зазначений вище період часу за домоволодінням по АДРЕСА_2 рахувалось у користуванні земельна ділянка площею 0,15 га, а з 1984 року - 0,19 га.

Приватизована земельна ділянка до цього використовувалась саме відповідачем ОСОБА_2 та членами його сім'ї, який посилається на наявність права власності на нерухоме майно на даній ділянці відповідно до свідоцтва від 20 грудня 2007 року.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність порушення прав позивача щодо земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні відповідно до записів погосподарської книги сільської ради, при цьому площа приватизованої відповідачем земельної ділянки не виходить за межи тієї ділянки, яка перебувала в його користуванні до приватизації, тобто в різні часи від 0,15 га до 0,19 га.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розбіжності площ земельних ділянок у вказаних рішеннях не є підставою для визнання недійсним державного акту на землю, оскільки при наданні дозволу на виготовлення технічної документації вказується орієнтовна площа земельної ділянки, яка в послідуючому корегується земельно-технічною документацією, після чого затверджується та визначається конкретна площа земельної ділянки, яка рішенням у порядку ст. 118 ЗК України надається у власність.

Посилання апеляційної скарги про те, що сільська рада у порушення вимог ЗК України прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідача, розмір якої не було підтверджено, спростовуються протоколом погодження меж від 17 січня 2008 року, згідно з яким межі приватизованої земельної ділянки були погоджені зі всіма сусідніми власниками. Заперечуючи факт підписання даного протоколу, апелянт не надав належних доказів на спростування зазначених доводів, а посилання на невідповідність його підпису у паспорті із підписом у протоколі погодження меж земельної ділянки не є належним доказом та виходить за межі компетенції суду в оцінці доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2018 року.

Головуючий

Судді: