Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №319/972/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Хамзін Т.Р.
Провадження № 22-ц/778/522/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала заяву б/н від 27.12.2007 року, згідно якої отримала кредит в розмірі 6 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. За умовами договору мала погашати кредит та сплачувати нараховані банком відсотки в обумовлені строки, але ці зобов»язання виконувала несвоєчасно та не в повному обсягу, у зв'язку з чим, станом на 19.07.2017р. у неї утворилась заборгованість у розмірі 11 948,63 грн., яка складається з наступного: 372,05 грн. - заборгованість за кредитом; 2 129,57 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8 401,84 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 545,17 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість в сумі 11 948,63 грн.

Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

За вказаною апеляційною скаргою ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою колегії Апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року розгляд справи призначено на 18 січня 2018 року.

Вказані процесуальні дії були вчинені за вимогами ЦПК України в редакції від 18 березня 2004р.

15.12.217р. набрав чинності ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до цивільно-процесуального кодексу.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакції ЦПК від 15.12.2017р., справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду, постановлене за правилами ЦПК України у ред. від 18.03.2004р., перевіряється на відповідність вимогам саме ЦПК у вказаній редакції від 18.03.2014р., а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється у відповідності до положень ЦПК України у новій редакції від 03.10.2017р., яка набрала законної сили з 15.12.2017р.

Відповідач ОСОБА_3, будучи повідомлена належним чином про дату та місце розгляду справи апеляційним судом, про що мається зворотне поштове повідомлення про отримання нею судової повістки 14.11.2017р., до судового засідання апеляційного суду 18 січня 2017р. не з»явилась, не надавши клопотань про відкладення справи та не сповістивши про причини своєї неявки.

Зважаючи на зазначене, колегія вважає, що неявка належним чином повідомленого відповідача не перешкоджає розгляду справи, тому у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний розгляд справи проведено за її відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ПРИВАТБАНКУ, дослідивши надані банком нові докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 дійсно був укладений договір банківських послуг згідно з її заявою від 27.12.2007р., на підставі якого їй було видано кредитну картку.

Але подальших відносин між сторонами суд не встановлював, оскільки вважав, що матеріали справи не містять доказів про видачу кредиту, про рух коштів по рахунку відповідача, наявність заборгованості у ОСОБА_3 перед позивачем, розмір цієї заборгованості, які позивачем до позовної заяви та на ухвалу суду про їх витребування не були надані.

Відтак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено обставин та підстав позовних вимог, а саме: факту видачі кредиту відповідачу, здійснення нею операцій по рахунку, наявності у неї заборгованості та її розміру, оскільки відповідних первинних бухгалтерських документів та виписки по особовому рахунку клієнта надано не було.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої

інстанції з огляду на наступне.

З заявленого позову слідує, що спірні правовідносини врегульовано ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, за якими зобовязання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобовязується їх повернути за сплатою процентів, є обовязковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобовязання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 27.12.2007р. надала ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особисто підписану заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ( а.с. 12).

В заяві зазначені такі умови договору: Валюта гривня. Тип кредитного ліміту - фінансовий. Сума кредитного ліміту 1 575 грн. Базова процентна ставка 22,8% з розрахунку 360 днів на рік. Розмір комісії за обслуговування - 1% від суми заборгованості. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватися як шляхом внесення коштів на карту Клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної карти № 399880.

В цей же день їй була видана картка за № 704498 - кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

За час користування цією банківською послугою кредитна картка «Універсальна» ОСОБА_3 декілька разів перевидавалась.

В позовній заяві банк посилався на те, що, отримавши кредитні кошти, відповідач неналежним чином виконувала вказані умови договору, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість станом на 19.07.2017р. у розмірі 11 948,63 грн., яка складається з наступного: 372,05 грн. - заборгованість за кредитом; 2 129,57 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8 401,84 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 545,17 грн. - штраф (процентна складова).

На підтвердження цієї суми заборгованості банком долучено до позовної заяви розгорнутий розрахунок за період з 27.12.2007р. по 19.07.2017р., з якого вбачаються всі витрати клієнта, сума заборгованості за тілом кредиту, включення до неї інших зобов»язань, платежі клієнта, нарахована пеня, штрафи, загальна заборгованість ( а.с. 7-11).

Вказані долучені до позовної заяви документи судом визнані такими, що доводять укладення між сторонами договору банківських послуг з надання кредитного ліміту, але суд вважав недостатніми їх для вирішення спору, тому в ухвалі від 28 серпня 2017р. за наслідками попереднього засідання, яке було проведено у відсутності сторін у справі, які не з»явились до суду, суд самостійно витребував від позивача наступні документи: виписку з операцій по картковому рахунку ОСОБА_3, докази видачі їй платіжної картки, відомості щодо строку дії цієї платіжної картки, докази звернення банку до відповідача з вимогами про повернення заборгованості ( а.с. 40).

Вказана ухвала, як зазначив суд у рішенні, була отримана банком 01.09.2017р., але не була виконана. Тому суд, розглянувши справу на тих доказах, які мались у матеріалах справи, зробив висновки, що вони не доводять позовних вимог банку.

Так, суд не прийняв до уваги розрахунок банку щодо заборгованості відповідача, оскі-

льки він не доводить видачу кредиту, наявність самої заборгованості та її розміру, так як не є первинним документом у розумінні статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не маючи відповідних обов»язкових реквізитів та не фіксуючи фактів здійснення операцій.

Доводи апеляційної скарги зведені до думки відповідача про безпідставність вказаних висновків суду як таких, що зроблені із порушенням вимог матеріального і процесуального права щодо відсутності належних доказів розміру заборгованості.

Ці доводи перевірені під час апеляційного розгляду справи і частково знайшли своє підтвердження.

Згідно ст. 57-59, 64 ЦПК України (у діючій на час розгляду справи судом першої інстанції від 18.03.2004р.) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, одержані з дотриманням встановленого законом порядку, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Позивачем надано такий письмовий доказ як деталізований розрахунок заборгованості, в якому відображені нараховані до сплати суми, сплачені кошти, нарахування відсотків, пені відповідно до умов договору. Зокрема, позиціями таблиці визначені всі витрати клієнта, сума заборгованості за тілом кредиту, включення до неї інших зобов»язань, платежі клієнта, нарахована пеня, штрафів, загальна заборгованість за період з 27.12.2007р. по 19.07.2017р. ( а.с. 7-11).

Вказані розрахунки є документами, які містять відомості про обставини, які мають значення для справи, підтверджують вимоги позивача, що відповідає ст.ст. 57-59,64 ЦПК України, оскільки такий розрахунок здійснюється банком саме на підставі виписки по рахунку клієнта, відкритому на підставі його заяви.

Відтак, суд помилково вважав, що розрахунок сам по собі не може бути доказом видачі коштів, здійснення платежів клієнтом та доказом розміру заборгованості.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10, п. 5 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з»ясуванню обставин справи шляхом роз»яснення особам, які приймають участь у справі про їх права та обов»язки, а також про наслідки вчинення та невчинення тих чи інших процесуальних дій, а також сприяти здійснюю їх прав, але лише за їх клопотаннями, не маючи ініціативи за принципом змагальності процесу самостійно збирати докази у справі на користь будь-якої із сторін.

Натомість, суд у попередньому засіданні у відсутності сторін витребує докази у позивача без відповідного клопотання, з власної ініціативи.

Посилаючись на те, що банк ухвалу від 28 серпня 2017р. отримав, але не виконав її, суд послався на копію зворотного поштового повідомлення про отримання банком 01.09.2017р. кореспонденції із суду ( а.с. 47).

Також, під повідомленням на простому аркуші зазначено рукописним текстом, що вкладенням до конверту з цим зворотнім повідомленням є судові повістки про трьом справам, три ухвали та три супровідні листи ( а.с. 47), що не може бути допустимим доказом вкладення у це поштове відправлення саме вказаної ухвали суду, оскільки в такому випадку має бути складено опис вкладення до цього конверту і під це зворотне повідомлення. Та тільки в такому разі до справи може бути приєднана копія поштового повідомлення, а не її оригінал.

Зважаючи на вказані обставини, колегія на стадії апеляційного розгляду справи у відповідності до положень ст. 367 ЦПК у чинній на час розгляду справи редакції від 03.10.2017р., яка набрала чинності з 15.12.2017р., прийняла як доказ затребувану, але не отриману в ході розгляду справи в суді першої інстанції, виписку по відкритому на ім»я ОСОБА_3 рахунку, яка була долучена до апеляційної скарги.

З наданої виписки по рахунку вбачається, що відповідачка протягом періоду з 27.12.2007р. по 19.07.2017р. активно користувалась рахунком, знімаючи кошти та поповнюючи його, та останнє поповнення картрахунку перед зверненням банком до суду з цим позовом відбулось 12.06.2017р. на суму 250 грн. ( а.с. 71).

Знаючи про розгляд справи про стягнення банком з неї суми заборгованості, оскільки отримувала від суду судові повістки, відповідач до судових засідань не з»являлась, надавши заяву, що позов не визнає, оскільки заборгованості не має, але доказів на спростування розрахунку банку про наявність заборгованість або на підтвердження її відсутності не надала. Заяву про застосування строку позовної давності відповідач також не подавала.

Між тим, з деталізованого розрахунку слідує, що, періодично поповнюючи рахунок, відповідач здійснювала платежі із запізненням та не щомісячно, а також часто в менших сумах, ніж обумовлено договором, у зв»язку з чим у неї утворилась заборгованість, яку банк розрахував на підставі виписки по рахунку, склавши відповідний табличний розрахунок за період з 27.12.2007р. по 19.07.2017р.

Отже, зазначеними доказами підтверджується отримання відповідачем ОСОБА_3 отримання карток, користування ними, чого не заперечувала сама відповідач, яка лише декларативно та без посилання на відповідні докази не визнавала факту наявності заборгованості.

Проте колегія вважає, що згідно з вказаним деталізованим розрахунком та випискою по рахунку відповідача заборгованість і її розмір знайшли своє підтвердження у сумах, визначених позивачем на їх підставі.

Але, аналізуючи розрахунок, колегія звертає увагу на той факт, що згідно з п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою договору з відповідачем, на останнього покладено обов»язок відшкодувати неустойку у вигляді пені за кожен день прострочення повернення кредиту та нарахованих відсотків при непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100 грн. та одночасно з цим п. 2.1.1.7.6 Умов передбачено також штраф за порушення строків платежів за буд-яким із грошових зобов»язань більше ніж на 30 днів у розмірі 500 грн. + 5 % від заборгованості.

Колегія вважає, що в такому разі за одну і ту ж заборгованість накладається подвійна відповідальність у вигляді пені та одночасно штрафу, що є неприпустимим. Тому зважаючи на те, що першочергово застосовується пеня з огляду на характер її нарахування за кожен день прострочення, на цю ж заборгованість одночасно через 30 днів прострочки нараховується штраф, то саме штраф не підлягає стягненню з відповідача для уникнення подвійної відповідальності за одне і те ж саме порушення.

Зважаючи на викладені встановлені колегією в ході апеляційного розгляду справи обставини, колегія визнає позов банку частково обґрунтованим та доведеним розмір заборгованості у сумі 2 501,62 грн., в тому числі: 372,05 грн. - заборгованість за кредитом, відсотки - 2 129, 57 грн. А у вимогах щодо стягнення штрафу в сумі 1 045,1 грн. слід відмовити.

Що стосується правильно визначеного розміру пені в сумі 8401,84 грн., то він підлягає зменшенню за положеннями ст. 551 ч. 3 ЦК України з огляду на те, що відповідач надала докази, що є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі 1448,52 грн. ( а.с. 43, 50), а вказаний розмір пені значно перевищує основний борг відповідача у сумі 2 501,62 грн.

Отже, колегія вважає за можливе зменшити суму пені до суми основної заборгованості та стягнути з відповідача пеню в сумі 2500 грн.

Таким чином, оскаржуване рішення суду у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, приймаючи нову постанову, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

За загальним правилом, встановленим у частині 1 вказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНКУ» задовольняється частково, то відповідач має компенсувати позивачеві понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у частині, пропорційній до розміру задоволених вимог.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплатив судовий збір у справі: за подачу позову у сумі 1600 грн. ( а.с. 1), за подання апеляційної скарги у сумі 1760 грн. ( а.с. 72), а разом 3360 грн. Позовні вимоги заявлялись на суму 11 948,63 грн., а задоволені на суму 5001,62 грн., тому пропорційно до задоволених вимог компенсації позивачеві за рахунок відповідача підлягає сума судового збору у розмірі: (3360 х 5001,62) : 11 948,63 = 1406,47 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 - 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року у цій справі скасувати.

Позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором банківських послуг, укладеним відповідно до її заяви від 27 грудня 2007р., у розмірі 5 001 (п»ять тисяч одна) гривню 62 копійки, в тому числі: тіло кредиту - 372 ( триста сімдесят дві) гривні 05 копійок, відсотки - 2 129 (дві тисячі сто двадцять дев»ять) гривень 57 копійок, пеня - 2 500 ( дві тисячі п»ятсот) гривень.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 1406( одна тисяча чотириста шість) гривень 47 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її оголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 22 січня 2018 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.