Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 345/1069/15-ц

провадження № 61-247св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фірма Нафтогазбуд»,

розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фірма «Нафтогазбуд» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі судді Кардаш О. І. від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Беркій О. Ю., Мелінишин Г. П., Соколовського В. М. від 26 травня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фірма «Нафтогазбуд» (далі - ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд») про стягнення сум, передбачених при звільненні з роботи.

Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді електрозварювальника в спецуправлінні № 14 тресту «Укртрубопроводстрой», яке в майбутньому було реорганізовано в спецуправління № 14 ПАТ «Фірма Нафтогазбуд». 2 грудня 2013 року він був звільнений з роботи за угодою сторін згідно наказу № 07/140-к

від 2 грудня 2013 року, однак при звільнені відповідач не провів із ним повного розрахунку. Згідно довідки від 28 жовтня 2014 року заборгованість по заробітній платі становила 4 608 грн 54 коп. Оскільки відповідач у добровільному порядку виплатити вказану суму відмовлявся, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку у розмірі

124 608 грн 54 коп.

Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з грудня 2013 року по 30 квітня 2015 року, у розмірі 140 240 грн 64 коп.

Справа судом розглядалася неодноразово.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 22 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто на його користь з ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд» середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у сумі 106 250 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач повністю не провів розрахунок з позивачем під час звільнення, остаточний розрахунок проведено лише 30 квітня 2015 року, тому позивачу слід нарахувати середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати з часу звільнення до проведення повної виплати у розмірі 106 250 грн. При цьому суд урахував заробітну плату за липень і серпень 2015 року, поділивши на два.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня

2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ПАТ «Фірма Нафтогазбуд» на користь ОСОБА_2 100 571 грн 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 був звільнений 2 грудня 2013 року, а остаточний розрахунок з ним проведено 30 квітня 2015 року, тому до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 3 грудня 2013 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 100 571 грн

40 коп. Проте суд вважав правильним при обчисленні середньоденної заробітної плати, взяти за основу заробітну плату за липень та серпень

2013 року.

При цьому апеляційний суд погодився з висновком районного суду, що не проведення відповідачем при звільненні позивача повного розрахунку, за відсутності спору щодо розміру заборгованої заробітної плати і розрахунковим в сумі 4 608 грн 54 коп., є підставою для виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

13 липня 2016 року ПАТ «Фірма Нафтогазбуд» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні середнього заробітку ОСОБА_2 слід виходити із розміру його середньої заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню. Оскільки позивач відпрацював у жовтні та листопаді по одному робочому дню із середньоденною заробітною платою 24 грн 76 коп., тому саме цей розмір середньоденної заробітної плати слід враховувати при виплаті середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_2 працював електрозварювальником у спецуправлінні № 14 тресту «Укртрубопроводстой», яке в подальшому було реорганізоване в спецуправління № 14 ВАТ «Фірма «Нафтогазбуд».

2 грудня 2013 року позивача звільнено з роботи відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Також встановлено, що при звільненні з роботи позивачу не було виплачено заробітну плату у розмірі 4 608 грн 54 коп., повний розрахунок проведено

30 квітня 2015 року.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільненні, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

На підставі вказаного суди дійшли правильного висновку про те, що не проведення відповідачем при звільненні ОСОБА_2 повного розрахунку, за відсутності спору щодо розміру заборгованої заробітної плати, є підставою для виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно абзацу 4 пункту 2 Порядку передбачено якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Також в абзаці 6 пункту 2 Порядку зазначається, що час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно із пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (пункт 8 вищезгаданого Порядку).

Відповідно до статті 56 КЗпП України за угодою мiж працiвником i власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийняттi на роботу, так i згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагiтної жiнки, жiнки, яка має дитину вiком до чотирнадцяти рокiв або дитину-iнвалiда, в тому числi таку, що знаходиться пiд її опiкуванням, або здiйснює догляд за хворим членом сiм'ї вiдповiдно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата працi в цих випадках провадиться пропорцiонально вiдпрацьованому часу або залежно вiд виробiтку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працiвникiв.

Проте, вирішуючи спір, суди не врахували, що згідно наказів від 20 серпня 2013 року та 24 вересня 2013 року, на підставі пункту 6.3.0 колективного договору, позивачу було встановлено режим неповного робочого часу, що підтверджується його згодою (а. с. 84, 90).

Згідно табелів робочого часу він відпрацював у жовтні та листопаді

2013 року по одному робочому дню з середньоденною заробітною платою 24 грн 76 коп. А тому саме цей розмір середньоденної заробітної плати слід враховувати при виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку (абзац 6 пункт 2 Порядку).

Доводи позивача і висновок апеляційного суду про необхідність виключення із розрахункового періоду отриману ним заробітну плату за один день у жовтні та один день у листопаді 2013 року, безпідставні і суперечать абзацу 6 пункту 2 Порядку, який такого розрахунку не передбачав.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 був звільнений 2 грудня 2013 року, а остаточний розрахунок з ним проведено 30 квітня 2015 року, тому до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 3 грудня 2013 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 8 765 грн 04 коп. (24 грн 76 коп. х 354 дні затримки розрахунку = 8 765 грн 04 коп.).

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фірма «Нафтогазбуд»задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області

від 26 травня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Фірма Нафтогазбуд» на користь ОСОБА_2 8 765 (вісім тисяч сімсот шістдесят п'ять) грн 04 коп. середньомісячного заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Фірма Нафтогазбуд» в дохід держави 87 грн 65 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В.Черняк