Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/20909/14-ц

провадження № 61-37782св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві,

заінтересовані особи: ОСОБА_4, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, управління Державної міграційної служби у Житомирській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Українець Л. Д., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - ГУ ДМС України в м. Києві) звернулося до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року встановлено, що ОСОБА_4 станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України. 21 жовтня 2016 року ГУ ДМС України в м. Києві отримало від Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України інформацію щодо фальсифікації судових доказів з метою отримання підстав для легалізації в Україні громадянином Вірменії ОСОБА_4 Відповідно до запиту Управління контррозвідувальних заходів по боротьбі з тероризмом Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 24 травня 2016 року №5/2/1-8662 від відокремленого підрозділу готеля «Оберіг» публічного акціонерного товариства «ХК «Київміськбуд» отримано відповідь від 25 травня 2016 року № 107, відповідно до якої ОСОБА_4 у період з 1989 по 2004 рік не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. У загальноосвітній школі № 141 м. Києва ОСОБА_4 навчався тільки з вересня 1995 року. Таким чином, вважали, що матеріали перевірок Служби безпеки України спростовують факт постійного проживання ОСОБА_4 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Управління вказувало, що на час розгляду вказаної справи йому не було відомо та не могло бути відомо про вказані факти, тому вони є нововиявленими обставинами.

Ураховуючи наведене, ГУ ДМС України в м. Києві просило суд скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, управління Державної міграційної служби у Житомирській області, про встановлення факту постійного проживання на території України та провести новий розгляд справи з урахуванням нововиявлених обставин.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року у задоволенні заяви ГУ ДМС України в м. Києві відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наведені заявником обставини не можуть бути підставою для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року, оскільки вони не можуть оцінюватись як нововиявлені, вони є доказами, тому відсутні підстави для задоволення заяви про перегляд вказаного рішення за нововиявленими обставинами.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України в м. Києві залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що вказані заявником обставини не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, оскільки вони могли бути відомі заявнику на час розгляду справи та могли бути встановлені судом.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ГУ ДМС України в м. Києві, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити рішення, яким задовольнити його заяву.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково відмовили у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки управлінню не були і не могли бути відомі наведені у заяві обставини, так як лист Служби безпеки України до ГУ ДМС України в м. Києві надійшов тільки 21 жовтня 2016 року.

Вважає обставини, на підставі яких було заявлено питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, є істотними та можуть суттєво вплинути на вирішення справи за заявою ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання на території України.

У серпні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в яку вказує на те, що судові рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Вважає, що суди дійшли правильного висновку про те, що обставини, на які посилається заявник, не можуть вважатися нововиявленими, тому не можуть бути підставою для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 361 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час звернення до суду із заявою, рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами, зокрема, є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Аналогічні норми містяться й у статті 423 чинного ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні заяви ГУ ДМС України в м. Києві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вказані заявником обставини не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України(стаття 361 ЦПК України 2004 року), оскільки могли бути відомі ГУ ДМС України в м. Києві на час розгляду справи, якби воно виконало обов'язки з доказування, та могли бути встановлені судом.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що приведені заявником факти є нововиявленими обставинами, оскільки вони не були і не могли бути йому відомі, так як лист Служби безпеки України до ГУ ДМС України в м. Києві надійшов тільки 21 жовтня 2016 року.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначеними пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року (статті 423 чинного ЦПК України), є те, що вони: існували на час розгляду справи, ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Тобто, для перегляду судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами, суд повинен враховувати не тільки ту обставину, що заявнику не було відомо про них, а й те, що такі обставини не могли бути йому відомі на час розгляду справи.

Звернувшись до суду першої інстанції із відповідною заявою, заявник послався на лист Служби безпеки України, відповідно до якого останніми було встановлено, що ОСОБА_4 в період з 1989 по 2004 рік не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а також він почав навчатися у загальноосвітній школі № 141 м. Києва тільки з вересня 1995 року.

Лист Служби безпеки України не може бути визнаний нововиявленою обставиною, оскільки вказані у ньому факти могли бути встановлені під час розгляду справи за ініціативи заінтересованих осіб. Крім того, це є доказом у справі, а не нововиявленою обставиною.

Управління Державної міграційної служби у Житомирській області знало про розгляд справи, що підтверджується наданими запереченнями від 15 вересня 2014 року (а. с. 41), проте ним не заявлялося жодних клопотань про витребування та встановлення відповідної інформації. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року також не оскаржувалося ним в апеляційному порядку.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи по суті, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, у заінтересованих осіб була можливість встановлення та доказування певних обставин перед судом під час розгляду заяви ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання на території України, проте цього зроблено не було.

Процесуальні недоліки розгляду справи, зокрема: неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів, не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Крім того, приведена заявником обставина не може бути визнана судом нововиявленою обставиною ще й тому, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи. Проте інформація, яка міститься у листі Служби безпеки України вказує на певні факти, на докази.

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, є безпідставними, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б.І. Гулько

Ю.В. Черняк