КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/974/15-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Гончарук В.П.

30 жовтня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексу інфляції та три відсотки річних за час прострочення здійснення виплати,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» та з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача належні йому виплати при звільненні у неоспорюваній сумі 25 699 грн. 58 коп., середній заробіток за весь час затримки виплати коштів за період з 22 травня 2014 року по 18 березня 2015 року у розмірі 104 349 грн. 69 коп. та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за час прострочення здійснення виплати належних сум при звільненні.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699 грн. 58 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 90 128 грн. 64 коп., а всього 115 828 грн. 22 коп. У решті заявлених вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь держави судовий збір в сумі 1 158 грн. 28 коп.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/207/2018
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_1 належних до виплати при звільненні коштів та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 115 828 грн. 22 коп. та судових витрат в розмірі 11 58, 28 грн. змінено.

Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699 грн. 58 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 44 757, 76 грн., а всього 70 457, 34 грн. Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь держави судовий збір в сумі 704, 57 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасовано, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі, у частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань та 3% річних скасовано та справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року позов задоволено частково. Стягнути з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти: 453 095 грн. 68 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку; 196 886 грн. 60 коп. інфляційні втрати за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а всього стягнути 649 982 грн. 28 коп.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що дану справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції лише в частині інфляційних нарахувань та 3% річних, а не в цілому, тому суд протиправно змінює рішення, що набуло законної сили. Зазначив, що вимога позивача щодо компенсації втрати частину доходів у звязку з порушенням строків виплати «сукупного середнього заробітку» за «весь сукупний час затримки» не передбачена та не обґрунтована жодним чинним нормативним актом законодавства України.

Вказує, що позивачем не дотримано вимог ч. 4 ст. 49 ЦПК України, не подавалось жодних заяв про зміну або збільшення позовних вимог під час попереднього розгляду та вже на стадії перегляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що не може погодитись з правильністю оскаржуваного рішення в частині відмови у стягненні 3 % річних, але у іншій частині вважає, що рішення повністю відповідає чинному законодавству та спрямоване на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства. Вимоги апеляційної скарги є такими, що не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представники ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просили останню задовольнити.

ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги та просив останню залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача та позивача, перевіривши наведені в скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 позов ОСОБА_1 до ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексу інфляції та три відсотки річних за час прострочення здійснення виплати задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699 грн. 58 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 90 128 грн. 64 коп., а всього 115 828 грн. 22 коп. У решті заявлених вимог відмовлено (т. 1, а. с. 91-94).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2015 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 в частині стягнення з ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні коштів та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені в розмірі 115 828,22 грн. та судових витрат в розмірі 1 158,28 грн. змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти у сумі 25 699, 58 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 44 757,76 грн. а всього 70 457,34 грн. та судовий збір в розмірі 704,57 грн. В іншій частині рішення залишено без змін (т. 1, а. с. 181-187).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2015 року скасовано, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі, у частині відмови стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних скасовано та справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а. с. 113-115).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 453 095 грн. 68 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку; 196 886 грн. 60 коп. інфляційні втрати за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а всього стягнути 649 982 грн. 28 коп.

Відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1-2 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що законодавець чітко визначив, що сторони по справі викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у формі позовна заява; відзиву на позовну заяву (відзив); відповіді на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Матеріали справи свідчать про те, що звертаючись з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, у звязку з прострочення здійснення виплати належних ОСОБА_1 сум при звільненні позивач послався на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України. (т. 1, а. с. 59-60).

Саме зазначені позовні вимоги розглядалися судами першої та апеляційної інстанції та за наслідком розгляду, яких виносилися рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2015.

Скасовуючи вказані рішення в частині відмови позивачу у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат при не проведенні з позивачем остаточного розрахунку при звільненні Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08.11.2017 вказав « ….що дійсно позивач заявив вимоги про стягнення інфляційних втрат та компенсації послався на ч. 2. ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, при розгляді справи суд повинен встановити обставини справи, характер правовідносин, що склалися між сторонами та застосувати ті норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини….. ».

Встановлено, що негативними наслідками невиплати позивачу належної йому заробітної плати є не лише застосування ст. 117 КЗпП України, а і норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Закон України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у звязку з порушення строків їх виплати» які суду не застосували.

Таким чином касаційний суд направляючи справу на повторний розгляд до суду першої інстанції фактично вказав, в тому числі і позивачу по справі про можливість уточнення своїх позовних вимог при повторному розгляді судом вказаного питання.

Відповідно до ст. 6 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. ч. 3-4 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі.

У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у звязку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Вчинення вказаних дій при новому розгляді справи допускається лиши у виключному випадку.

З матеріалів справи вбачається, що при поверненні справи до суду першої інстанції позивач таким правом не скористався, надав до суду першої інстанції лише додаткові пояснення (т. 2 а. с. 122-127), які були прийняті судом при розгляді справи 15.03.2018, саме як копії розрахунків, а не як зміни до позовних вимог, як того вимагає процесуальне законодавство.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що позивачем вимог ч. 4 ст. 49 ЦПК України не дотримано, жодних заяв про зміну або збільшення позовних вимог, зміни підстави позову під час попереднього розгляду та вже на стадії перегляду справи останнім не подавалось.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що позивач є фаховим юристом, та очолював юридичне управління у відповідача, а його інтереси в суді представляв адвокат, за таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивач та його представник на власний розсуд розпорядилися своїми правами щодо зміни позовних вимог у даній справі.

Більш того, протокол судового засідання (т. 2, а. с. 137) свідчить про те, що суд першої інстанції долучив до матеріалів справи документи подані позивачем, саме як пояснення, оскільки задовольнив вказане клопотання на підставі протокольної ухвали без заслуховування думки відповідача, що є неможливим при прийняті зміненої позовної заяви.

Незважаючи на вказані обставини матеріали справи свідчать про те, що у подальшому розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції фактично визнав вказані пояснення, як зміни та доповнення до позовних вимог, порушивши тим самим процесуальні права відповідача, в тому числі право змагальності у цивільному процесі.

Більш того, в порушення вимог процесуального законодавства, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач в поясненнях фактично оскаржує невиконання відповідачем рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015, яке набрало законної сили в частині невиплати йому заробітної плати та середнього заробітку. Тобто фактично стосуються іншого предмету спору, але суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та розглянув вимоги, які не були зазначені у позові.

Між іншим, відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, законодавець читко визначив порядок стягнення з власника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не виконує рішення суду яке набрало законної сили. Але і на ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, перевищив надані йому судом касаційної інстанції межі розгляду даної справи та розглянув питання щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частину доходів, у звязку з порушенням строків їх виплати, не на підставі вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, як заявляв позивач який є фаховим юристом, а на підставі інших норм права, на які позивач не посилався.

Наведені вищі обставини, в їх сукупності, дають можливість колегії суддів прийти до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, у звязку з прострочення здійснення виплати належних позивачу сум при звільненні на підставі вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає наступне..

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року стягнуто з ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699 грн. 58 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 90 128 грн. 64 коп., а всього 115 828 грн. 22 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За наведеного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року набрало законної сили в частині стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2015 року скасовано та у частині відмови стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних скасовано та справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а. с. 113-115).

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» від 14.06.2012 №10 враховуючи, що підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд є лише порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (частина друга статті 338 ЦПК), судом касаційної інстанції має бути наведено, які саме порушення норм процесуального права призвели до необхідності застосування цієї підстави для скасування судових рішень. При цьому важливим є те, що виявлені порушення вплинули на результат розгляду справи та без їх усунення неможливе поновлення та захист порушених прав, свобод і законних інтересів особи, яка подала касаційну скаргу. У разі скасування судового рішення у звязку з порушенням норм процесуального права суд касаційної інстанції повинен зазначити причинний звязок між порушенням норм процесуального права та прийняттям неправильного судового рішення. Висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених статтею 338 ЦПК підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

Тому колегія суддів вважає за можливим розглянути позовні вимоги лише в тій частині, в якій Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справу на новий розгляд.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи та досліджених доказів встановлено, що між сторонами виник спір щодо проведення розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Спірні правовідносини регулюються нормами трудового права: Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Законом України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у звязку з порушення строків їх виплати», а не цивільного законодавством, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, на трудові правовідносини не поширюється, у звязку з чим вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в даній частині.

Отже, вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Позивач не позбавлений права звернутись з новим позовом до суду за задоволенням вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення інфляційних витрат у звязку з несвоєчасним розрахунком в загальному поряду передбаченому законом. .

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України з держави на користь ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9 135 грн., у звязку із задоволенням вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення індексу інфляції та три відсотки річних за час прострочення здійснення виплати відмовити.

Стягнути з держави на користь Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» судовий збір в розмірі 9 135 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст Постанови складено 01.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.

Шахова