АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/1479/2018 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які діють на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_3, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору 10 травня 2007 року № 168, укладеного із відповідачем. В обґрунтування вимог зазначив, що при укладенні договору йому не було надано інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не попереджено про валютні ризики, договір укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ Ощадбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

В апеляційних скаргах представники ОСОБА_3 просять скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № 1895 від 10 серпня 2007, укладений між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 Посилаються на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що при укладенні договору ОСОБА_3 був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості кредиту. В порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банк не ознайомив позивача з умовами кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач був ознайомлена лише з тією інформацією, яка була викладена безпосередньо в договорі. Кредитний договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту, визначена у кредитному договорі процедура надання валютного кредиту є складною і незрозумілою, позивача не було попереджено про валютні ризики. Відсутність відповідної інформації зумовила помилкову оцінку позивачем собівартості кредитних коштів та безпосередньо вплинула на його волевиявлення при укладенні договору.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ПАТ "Державний ощадний банк" просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 серпня 2007 року між ВAT «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1895. На підставі даного договору ВAT «Ощадбанк» надало позивачу кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 100 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних строком до 10 жовтня 2016 року (а. с. 9-12).

21 квітня 2008 року між ВAT «Ощадбанк» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір №1 до договору відновлювальної кредитної лінії №1895, відповідно до якого сторони домовилися про збільшення кредитного ліміту до 285 000 доларів США (а. с. 16).

11 червня 2009 року між ВAT «Ощадбанк» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір №2 до договору відновлювальної кредитної лінії №1895, згідно з яким сторони домовилися про зменшення кредитного ліміту до 282 499,67 доларів США (а. с. 17).

21 жовтня 2009 року сторонами було укладено додатковий договір №3 до договору відновлювальної кредитної лінії №1895, згідно якрнр вони дійшли ми згоди щодо реструктуризації кредитної заборгованості шляхом зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування за договором відновлювальної кредитної лінії №1895, зменшення розміру щомісячних платежів по кредиту з жовтня 2009 року по вересень 2010 року (а. с. 56).

В забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором 10 серпня 2007 року між ВAT «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 1571.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В силу вимог ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Розділу 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Пунктом 2.4 Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Зазначені обов'язки кредитодавця кореспондують праву споживача його фінансових послуг на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, яке передбачено частиною першою ст.15 Закону про захист прав споживачів.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Ощадбанк» при укладенні кредитного договору та внесенні змін до нього повідомило позивача про наявні умови кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі щодо зобов'язань позичальника за кожним з них, вартістю супутніх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та повернення, позивач отримав всі необхідні роз'яснення, що підтверджується копіями відповідних повідомлень від 03 серпня 2007 року та 03 квітня 2008 року (а. с. 50-52).

В укладеному сторонами договорі відновлювальної кредитної лінії визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. До договору також додано таблицю визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки станом на 03 серпня 2007 року, що підписана позивачем.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 отримав кредит згідно кредитного договору та виконував його умови.

В подальшому ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 неодноразово вносили зміни до кредитного договору в частині визначення ліміту кредитування та розстрочки погашення кредитної заборгованості.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до банку з приводу роз'яснень положень договору чи надання йому іншої інформації з приводу виконання зобов'язань. Таким чином, слід вважати, що сторони під час укладення договору дійшли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

ОСОБА_3 не було доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують права його права, як споживача, та того, що договір був укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору.

Посилання апелянтів на порушення банком при укладенні договору вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, спростовуються матеріалами справи.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які діють на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 лютого 2018 року.

Головуючий Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Українець Л.Д.