АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої на підставі договору діє адвокат Оксюта Вадим Васильович, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

24.09.2014 ОСОБА_6 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач), в якому просила стягнути з відповідача борг за договором від 22.09.2010 у сумі 161 643,44 грн. та судові витрати, обґрунтовуючи заявлені вимоги неналежним виконанням відповідачем умови договору щодо сплати коштів (а.с. 2-6).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2014 відкрито провадження у справі (а.с. 20).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.12.2014 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 борг за договором від 22.09.2010 у сумі 161 643,44 грн. та 1 616,43 грн. судового збору (а.с. 33-36).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2017 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення (а.с. 71, 72).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції належним чином не повідомив її про розгляд справи, порушив правила підсудності, розглянувши справу за місцезнаходженням нерухомого майна, в той час як позов не містить жодних вимог щодо нерухомого майна, а заявлені вимоги про стягнення боргу. Також вказує, що суд, не повністю встановивши фактичні обставини справи, дійшов помилкового висновку про наявність боргу (а.с. 86-88).

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом міста Києва.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач та або його представник повторно не з'явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином за відомими суду адресами. Представник позивача, одержавши судове повідомлення, про причини неявки суд не повідомив. Отже, колегія суддів, враховуючи строки розгляду справи та позицію Європейського суду з прав людини щодо того, що кожна сторона зобов'язана добросовісно користуватись процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, зокрема цікавитись розглядом власної справи, визнала за можливе розглянути справу за відсутності позивача та/або його представника, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення суду не відповідає.

Відкриваючи провадження у справі суд вважав, що позов пред'явлено щодо нерухомого майна. Задовольняючи заявлені позовні вимоги суд першої інстанції виходив з встановлення факту наявності заборгованості відповідача за договором і не належне його виконання останнім.

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2014 ОСОБА_6 направила поштою на адресу Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву, зазначивши відповідачем ОСОБА_4 і її місце реєстрації: АДРЕСА_1. Обґрунтовуючи подання позову до Шевченківського районного суду м. Києва позивачем зазначено, що даний позов виник з приводу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2, яке територіально знаходиться в Шевченківському районі м. Києва.

Шевченківським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі та ухвалено заочне рішення за відсутності відповідача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2017 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення і у зв'язку з цим останнім подано апеляційну скаргу.

Пунктом 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв'язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні заочного рішення було порушено вимоги ст.ст. 109, 114 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017), а саме справу розглянуто з порушенням правил підсудності. При перегляді заочного рішення суд першої інстанції ці обставини, які вказувались відповідачем, не врахував.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно вимог ч. 1 ст. 114 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) позови, що виникають з приводу нерухомого майна пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Як вбачається з матеріалів справи, свої позовні вимоги позивач ґрунтував на договорі, укладеному в простій письмовій формі - договір відступлення права вимоги від 21.11.2011, укладеного у простій письмовій формі між «ВІТ ГЛОБАЛ СЕРВІСІЗ ЛІМІТЕД» (далі - Компанія) та ОСОБА_6 (а.с. 14-15) та угоди від 22.10.2011, яка також укладена в простій письмовій формі і не стосується нерухомого майна, а стосується того, що Компанія взяла на себе певні зобов'язання - сприяти в оформленні зняття з реєстрації фізичних осіб та переоформлення на ОСОБА_4 права на реконструкцію частини горища над квартирою АДРЕСА_2 під житло у строк до 22.12.2010 шляхом надання компетентних юристів для ведення судових справ, тобто Компанія взяла на себе зобов'язання надати ОСОБА_4 певну послугу.

З цієї угоди вбачається, що у забезпечення своїх зобов'язань, вказаних в п. 1,2 Компанія передала ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 356 400,00 грн., що є еквівалентом 45 000,00 доларів США, які є забезпеченням виконання Компанією зобов'язань по Договору купівлі-продажу № 6071, укладеному між сторонами 22.09.2010 і по цій угоді.

Зі змісту позову вбачається, що позивачем заявлено вимоги про повернення відповідачем коштів в сумі 10 000,00 доларів США, а також трьох відсотків річних та інфляційних втрат, у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання.

Тобто жодних вимог, які б стосувалися будь-якого нерухомого майна в даному позові не заявлено.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону N 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 - 114 ЦПК).

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч. 1 ст. 114 ЦПК). Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявления вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об'єкти нерухомості, об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

У зв'язку з викладеним та враховуючи положення ст. 109 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) даний позов повинен був бути пред'явлений за загальним правилом, визначеним ст. 109 ЦПК України, яка діяла на час пред'явлення позову та відкриття провадження у справі, тобто за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем перебування відповідача.

Матеріалами справи підтверджено, що місце проживання відповідача зареєстроване в АДРЕСА_1, що територіально знаходиться в Приморському районі м. Одеси.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухваленого судом першої інстанції заочного рішення, у зв'язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) та направлення справи на розгляд за встановленою законом підсудністю - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 27, 268, 367, 368, 371, 372, 374, 378, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої на підставі договору діє адвокат Оксюта ВадимВасильович - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - скасувати, а справу направити на розгляд за встановленою територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Приморського районного суду м. Одеси.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва

Повний текст постанови складений 18 січня 2018 року