Справа № 202/6670/2017
Провадження № 2/202/425/201
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 січня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Герасименко В.А.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку посилаючись на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У квартирі зареєстровані дружина відповідача та її син. Тривалий час вони у квартирі не проживають, не сплачують комунальні послуги, не беруть участі в утриманні квартири. Реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу у праві користування та розпорядження квартирою. Просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Г. Корольової, 12/69.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання зявилася. Позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що, що вона у звязку із важким матеріальним становищем та поганим станом здоровя вимушена була поїхати на заробітки та лікування за кордон. У спірній квартирі залишилися її речі. Після повернення додому відповідач відмовився пускати її до квартири. Змінив замки на вхідних дверях та відмовився надати їй ключі від квартири. Просила у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання зявився. Позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що позивач почав проживати з його матір'ю, ще коли він був малолітнім. Спочатку вони разом поживали у гуртожитку. Потім вони у 2002 році придбали спірну квартиру та вселилися у квартиру. Квартира була оформлена на позивача. У 2004 році його мати та позивач одружилися. Проживали весь час однією сім'єю, вели спільне господарство. Після того, як мати поїхала на заробітки, позивач змінив замки у квартирі та не пустив у квартиру відповідача. У квартирі залишилися речі відповідача. Іншого житла відповідач не має. Вимушений зараз винаймати житло.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Як встановлено у судовому засіданні, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2002 року. 05.03.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружилися. Сторони проживали у спірній квартирі з моменту її придбання, а саме з 2002 року. ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі з 07.08.2003 року. ЇЇ син ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі з 13.10.2005 року, тобто з моменту отримання паспорту у 16 років.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі, окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інакше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Суд ставиться критично до акту про не проживання відповідачів у спірній квартирі від 22.06.2017 року, який був складений ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки допитана у судовому засідання як свідок ОСОБА_4 суду показала, що їй особисто не відомо з якого часу відповідачі не проживають у квартирі та у звязку із чим вони там не проживають Дані, які зазначені у акті, були написані зі слів позивача. Чи є у квартирі речі відповідачів, їй також не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що відповідачка виїжджала до Канади на заробітки. З якого часу не проживає її син у спірній квартирі та у звязку із чим він там не проживає, йому не відомо.

Свідок ОСОБА_7 показала, що відповідач перестав проживати у квартирі після відїзду матері, їй не відомо чи змінив замки у спірній квартирі позивач. Зі слів позивача їй відомо, що він сам сплачує комунальні платежі за всіх зареєстрованих.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона особисто разом із відповідачем неодноразово приходила до спірної квартири, однак позивач відмовляється відчиняти двері та впускати у квартиру відповідача.

Позивач здійснював психологічний тиск на свою дружини і вона у добровільному порядку знялася з реєстрації у спірній квартирі 10.11.2017 року, що підтверджується довідкою № 13166 про склад сім'ї від 13.12.2017 року. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 12.12.2017 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Відповідачі, як колишні члени сім'ї власника, не втратили право користування спірною квартирою, а позбавлені такої можливості через перешкоди, які чинить позивач.

Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 8 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 116, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 4,10-13, 19, 43, 76-81, 89,90, 95, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийнятті постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.Г. Зосименко