Провадження №2/592/248/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Троценко Ю. Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" про визнання пунктів договору кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

12.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до публічного акціонерного товариства "Всеураїнський банк розвитку" про визнання пунктів договору кредиту недійсним, в якому він зазначив про те, що 23.07.2014 року між ним - ОСОБА_1 (далі - позичальник) та ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" (далі - банк) було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви-приєднання до умов продукту "Кредитна картка" та анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (далі - договір) . В договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України) . Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України) . Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно п. 5.29. договору за порушення строків погашення заборгованості по кредиту банк нараховує клієнту проценти, у розмірі встановленому тарифами, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Згідно тарифів ця процентна ставка становить 96 % річних. В той же час за умовами договору та тарифів відсоткова ставка за користування кредиту становить 48 % річних. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг, яким, відповідно до ст. 4 цього Закону, є договір про надання споживчого кредиту, який повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. У відповідності до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) в разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Він вважає, що нарахування відсотків у подвійному розмірі перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Зазначеного висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 24.04.2013 року по справі № 6-1099св13. Окрім того, відповідно до п. 5.30. договору за порушення строків погашення процентів за користування кредитом та або комісії банк нараховує клієнту проценту, які згідно з тарифами складають 0,5 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, що складає 0,5 % х 365 = 182,5 % та безумовно перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 21, 110, 119, 120 ЦПК України; Конституцією України; ст. ст. 3, 4, 13, 203, 215, 236, 524, 548 ЦК України; Законом України "Про захист прав споживачів" , він просив: 1. Визнати недійсним п. 5.29. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року. 2. У відповідності до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" звільнити його від сплати судового збору. 3. Витребувати у відповідача копію кредитної справи та інформацію щодо здійснених ним витрат по обслуговуванню кредиту (вхідний 32234 від 12.09.2017 року) (а. с. 2) .

20.11.2017 року представниця відповідача за довіреністю ОСОБА_2 надіслала до Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому вона зазначила про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває цивільна справа № 592/10064/17 за позовом ОСОБА_1 (надалі - позивач) до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (надалі - відповідач, банк, кредитор) про визнання п. 5.29. та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUV1.48933.006 від 23.07.2014 року недійсними. Справу призначено на 28.11.2017 року на 11 годину 00 хвилин. На підставі постанови Правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" № 914 від 21.12.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" № 234 від 22.12.2015 року та делегування повноважень ліквідатора банку, згідно якому було розпочато процедуру ліквідації, було призначено уповноважену особу Фонду та делеговано їй всі повноваження ліквідатора в публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" (далі - ПАТ "ВБР" ) з 23.12.2015 року. Відповідно до наказу № 441 від 22.12.2015 року "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку" до виконання повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" приступив п. Міхно Сергій Семенович терміном на два роки з 23.12.2015 року по 22.12.2017 року включно. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 2343 від 03.11.2016 року "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора" продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" на два роки з 25.12.2017 року по 24.12.2019 року включно. 21.11.2016 року рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 2513 "Про повторно продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора" було повторно продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" на один рік по 22.12.2020 року включно. На даний час ПАТ "ВБР" перебуває в скрутному матеріальному становищі та у стані ліквідації, є неплатоспроможним, не здійснює діяльності та не отримує прибутку, у зв'язку із відкликанням банківської ліцензії та відсутністю права надавати банківські послуги, має значну заборгованість перед своїми кредиторами, насамперед перед фізичними особами. Тому, у зв'язку з процедурою ліквідації в банку здійснюється скорочення штату, а це, як наслідок, є додатковою виробничою навантаженістю і, в свою чергу, унеможливлює присутність представників на кожному судовому засіданні. З вищенаведених підстав, вона просила суд провести розгляд справи без участі представника відповідача. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Ухвалене рішення просила надіслати за місцезнаходженням позивача, а саме: АДРЕСА_1 (вхідний № 42879 від 20.11.2017 року) (а. с. 8) .

20.11.2017 року представниця відповідача за довіреністю ОСОБА_2 надіслала до Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення на позовну заяву про визнання договору кредиту недійсним, в якому вона зазначила про те, що на адресу публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" надійшла ухвала Ковпаківського районного суду м. Суми про відкриття провадження у справі № 592/10064/17 за позовною заявою ОСОБА_1 (надалі - позивач) до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (надалі - відповідач, банк, кредитор) про визнання п. 5.29. та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року недійсними. В позовній заяві позивач посилається на несправедливі положення кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року (далі - кредитний договір) , які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, на підставі чого позивач вимагає визнати п. 5.29. та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року недійсними. Вона вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та погодитись з ними ПАТ "ВБР" не може виходячи з наступного. 23.07.2014 року між публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" (надалі - відповідач, банк) та ОСОБА_1 (надалі - позичальник, позивач) було підписано заяву-приєднання до умов продукту "Кредитна картка" та анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (надалі - кредитний договір) , відповідно з якими позичальник приєднується до договору приєднання згідно ст. 634 ЦК України, який розміщений на офіційному сайті ПАТ "ВБР" www.vbr-bank.com.ua. Кредитний договір - це цивільно-правовий документ, який визначає взаємні юридичні права і обов'язки та економічну відповідальність банку і позичальника з приводу проведення кредитної операції. Кредитні договори укладаються в письмовій формі і не можуть змінюватися в односторонньому порядку без згоди сторін. Зміни до договору вносяться за погодженням обох сторін. Кредитний договір має бути підписаний уповноваженими особами сторін, які його укладають. Предметом кредитного договору виступають грошові кошти. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Позивач, підписуючи кредитний договір, погодився з усіма умовами кредитного договору, з усіма правами та обов'язками. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Укладаючи кредитний договір сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов. У кредитному договорі, укладеному з позивачем, фіксуються всі основні умови кредитування, а саме: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит та інше. Всі зобов'язання позичальника були визначені умовами кредитного договору. Підписуючи кредитний договір позичальник діяв на власний розсуд та усвідомлював значення своїх дій, тим самим погодився з усіма пунктами кредитного договору, санкціями, сплатою пені, процентною ставкою, формою договору та всіма вимогами, встановленими кредитним договором. Відповідно до п. 3.1. Постанови "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" слідує наступне: "3.1. Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Таким чином, висновки позивача є безпідставними та необґрунтованими стосовно визнання п. 5.29. та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року недійсними. Вона вважає, що кредитний договір №ICKGMCUV1.48933.006 від 23.07.2014 року був укладений належним чином, з дотриманням норм та порядку укладання договорів, встановлених ЦК України. В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемі правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України, тощо) та оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України, тощо) . Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише рішенням суду. В той же час Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. В даному випадку оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови; банк надавав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору "Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки" та "Графік погашення кредиту" , які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 в аналогічній справі № 6-1341цс15 та визнано відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 128 ЦПК України, кредитним договором, вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання п. 5.29. та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року недійсними в повному обсязі (вхідний № 42879 від 20.11.2017 року) (а. с. 9, 10) .

15.01.2018 року представниця відповідача за довіреністю ОСОБА_3 надіслала до Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому вона зазначила про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває цивільна справа № 592/10064/17 за позовом ОСОБА_1 (надалі - позивач) до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (надалі - відповідач, банк, кредитор) про визнання п. 5.29. та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUV1.48933.006 від 23.07.2014 року недійсними. Справу призначено на 25.01.2018 року на 13 годину 00 хвилин. На підставі постанови Правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" № 914 від 21.12.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 22.12.2015 року № 234 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку" , згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації, було призначено уповноважену особу Фонду та делеговано їй всі повноваження ліквідатора в публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" (далі - ПАТ "ВБР") з 23.12.2015 року. Відповідно до наказу № 441 від 22.12.2015 року "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку" до виконання повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" приступив п. Міхно Сергій Семенович терміном на два роки з 23.12.2015 року по 22.12.2017 року включно. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 2343 від 03.11.2016 року "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора" було продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" на два роки з 25.12.2017 року по 24.12.2019 року включно. 21.11.2016 року рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 2513 "Про повторно продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора" було повторно продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" на один рік по 22.12.2020 року включно. На даний час ПАТ "ВБР" перебуває в скрутному матеріальному становищі та у стані ліквідації, є неплатоспроможним, не здійснює діяльності та не отримує прибутку, у зв'язку із відкликанням банківської ліцензії та відсутністю права надавати банківські послуги, має значну заборгованість перед своїми кредиторами, насамперед перед фізичними особами. Тому, у зв'язку з процедурою ліквідації в банку здійснюється скорочення штату, а це, як наслідок, є додатковою виробничою навантаженістю і, в свою чергу, унеможливлює присутність представників на кожному судовому засіданні. З вищенаведених підстав, вона просила суд провести розгляд справи без участі представника відповідача. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. Ухвалене рішення просила надіслати за місцезнаходженням позивача, а саме: АДРЕСА_1 (вхідний № 1769 від 15.01.2018 року) (а. с. 25) .

25.01.2018 року представник позивача ОСОБА_1 за договором адвокат Чернадчук Олександр Вікторович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому на підставі ст. 223 ЦПК України, просив розглянути справу № 592/10064/17 у його відсутність. Також він просив долучити до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг та Зведений реєстр тарифів публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" . На задоволенні позову наполягав (вхідний № 3435 від 25.01.2018 року) (а. с. 27 - 76) .

25.01.2018 року позивач ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому на підставі ст. 223 ЦПК України, просив розглянути справу № 592/10064/17 у його відсутність. На задоволенні позову наполягав (вхідний № 3436 від 25.01.2018 року) (а. с. 77) .

Представниці відповідача за довіреністю ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися. Про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Не заперечували проти розгляду справи у їхню відсутність.

За таких підстав суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача ОСОБА_1, його представника за договором адвоката Чернадчука Олександра Вікторовича, представниць відповідача за довіреністю ОСОБА_2, ОСОБА_3, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положеннями ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Ознайомившись із позовною заявою, клопотаннями та запереченням представниць відповідача, дослідивши письмові докази справи, суд дійшов наступного висновку.

23.07.2014 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви-приєднання до умов продукту "Кредитна картка" та анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України) . Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України) . Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 , ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Конституційний Суд України також зазначив про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим в п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем неустойки (штрафу, пені) за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року N 39/248, в якій наголошено про те, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважив Конституційний Суд України межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 п/п 3.2. п. 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг) .

Згідно п. 5.29. договору за порушення строків погашення заборгованості по кредиту банк нараховує клієнту проценти у розмірі встановленому тарифами, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Згідно тарифів ця процентна ставка становить 96 % річних. В той же час за умовами договору та тарифів відсоткова ставка за користування кредиту становить 48 % річних. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг, яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Нарахування відсотків у подвійному розмірі перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Зазначеного висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 24.04.2013 року по справі № 6-1099св13 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/31007204) (а. с. 41/зв, 71, 73) .

Окрім того, відповідно до п. 5.30. договору за порушення строків погашення процентів за користування кредитом та або комісії банк нараховує клієнту проценту, які згідно з тарифами складають 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, що складає: 0,5 % х 365 = 182,5 % та безумовно перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим в п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права (а. с. 41/зв) .

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що банк не надав доказів, які б спростовували доводи позивача в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Із змісту ч. ч. 1, 2, 4, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Суд вважає, що банк включив до кредитного договору положення, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживача" є несправедливими.

Отже, із встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів було встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Із змісту п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У відповідності до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Із змісту ч. 3 ст. 92 ЦК України вбачається, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, представницями банку не було надано будь-яких переконливих доказів в підтвердження своїх доводів та заперечень та спростування доводів позивача та представника позивача.

Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

І змісту п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року вбачається, що відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК України та з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (ч. 2 ст. 166 СК України) ; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України) .

Із змісту ст. 236 ЦК України вбачається, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи зазначені вимоги закону, суд дійшов висновку про те, що при встановлених обставинах є всі підстави для визнання недійсними п. 5.29. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Всеураїнський банк розвитку" про визнання пунктів договору кредиту недійсним слід задовольнити повністю та визнати недійсним п. 5.29. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Всеураїнський банк розвитку" про визнання пунктів договору кредиту недійсним задовольнити повністю.

Визнати недійсним п. 5.29. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року та п. 5.30. кредитного договору № ICKGMCUVI.48933.006 від 23.07.2014 року.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції - Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков