Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 206/4980/15

провадження № 61-493 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Карпенко С.О.,

Кузнєцова В.О.

Олійник А.С. (суддя-доповідач)

Усика Г.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

розглянув у спрощеному позовному провадженні касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Погрібного М.О. від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі судді Цюри Т.В. від 8 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом.

Позов мотивовано тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві власності батькові позивача - ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 25 січня 1952 року про дозвіл на будівництво та на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22 травня 1961 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної ради депутатів трудящих. Домоволодіння складається з двох житлових будинків загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 27,0кв.м., а саме: із житлового будинку під літерою «А», загальною площею 41,4 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м. та житлового будинку під літерою «Б», загальною площею 18,6 кв.м., житловою площею 8,8 кв.м., де вона постійно проживала із своїм батьком і матір'ю. Після смерті батька, вона фактично прийняла в своє володіння та користування спадкове майно. ОСОБА_5 фактично відмовилася від прийняття спадщини на її користь. Право на спадкове майно нотаріально вона не оформляла, оскільки вважала, що правомірно ним володіє, а також через відсутність державної реєстрації права власності на домоволодіння за її батьком. Враховуючи зазначене вище, ОСОБА_4 просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька та визнати право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року позов задоволено. Встановлено факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті батька ОСОБА_8 Визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складається з двох житлових будинків загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м., а саме: із житлового будинку під літерою «А», загальною площею 41,4 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м. та житлового будинку під літерою «Б», загальною площею 18,6 кв.м., житловою площею 8,8 кв.м., у порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_4 фактично прийняла в своє володіння та користування спадкове майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1, залишаючись проживати в ньому. Відповідач ОСОБА_5 є спадкоємцем за законом першої черги, на спадкове майно не претендує, відмовилась від спадщини, інших спадкоємців, які б мали право на прийняття спадщини у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1, не встановлено, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на підставі статті 297 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційну скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження та не наведено будь-яких причин щодо поважності його пропуску.

8 серпня 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_6, в якій він просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції вирішені права та обов'язки ОСОБА_6 та не залучено його до участі у справі як відповідача або третю особу, чим грубо порушено його житлові права, передбачені статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), та права його малолітньої дочки, визначені статтею 9 ЖК Української РСР, статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства». Суд фактично позбавив його права на приватизацію житла, оскільки він не брав участі в судовому засіданні, дізнався про існування оскаржуваного судового рішення лише 6 червня 2016 року, у зв'язку з чим з поважних причин пропустив строк його оскарження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року у справі за вказаним вище позовом ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2016 року у вказаній вище справі.

Заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу мотивовані тим, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси було ухвалено 22 червня 2015 року, однак ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу лише 7 червня 2016 року, тобто після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України. При цьому заявник не вказав будь-яких поважних причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження. Тому суддя-доповідач правильно відмовила у відкритті апеляційного провадження. Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 стосовно того, що суддею апеляційного суду проігноровано його клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, є безпідставними. Апеляційним судом встановлено, що відповідне клопотання ОСОБА_6 не було подано.

Відповідно до вимог частин першої і третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без руху. Запропоновано ОСОБА_6 усунути недоліки апеляційної скарги: сплатити судовий збір, а також наведено положення статей 294, 297 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV та зазначено, що він не вказав будь-яких поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

На виконання вказаної вище ухвали 6 липня 2016 року ОСОБА_6 подав до апеляційного суду підтвердження сплати судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на підставі статті 297 ЦПК України, оскільки апеляційну скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження та не наведено будь-яких причин щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Ухвала апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2016 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 постановлена без урахування завдань цивільного судочинства, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільним процесуальним кодексом України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали) (далі - ЦПК України від 18 березня 2004 року№ 1618-IV).

Однією з основних гарантій права особи на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13. Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Згідно частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону від 3 жовтня 2017 № 2147-VIII, (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 8 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права, забезпечення права на апеляційний перегляд.

За положеннями частини першої статті 294 ЦПКУкраїни (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначав, що пропустив строк на апеляційне оскарження з поважних причин, оскільки не був залучений до участі у справі як відповідач або третя особа, а про існування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року, якимсуд вирішив питання про його права та обов'язки,дізнався лише 6 червня 2016 року від адвоката. Водночас зазначав, що оскаржуваним рішенням суду порушено його права та права його малолітньої дочки, оскільки у будинку щодо якого суд визнав право власності за ОСОБА_9 він проживає з 2009 року, а його малолітня дочка ОСОБА_7 - з 2012 року.

На підтвердження порушення своїх прав ОСОБА_6 долучив до апеляційної скарги такі документи: ордер на право заняття жилого приміщення житловою площею 18, 2 кв.м., по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_6 (а.с.84), довідку (виписка з домової книги про склад сім'ї та прописка) за адресою АДРЕСА_1, згідно якої у будинку проживають та зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12 (а.с.86), копію технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1, в якому зазначено, що користувачем є ОСОБА_6 ( а.с. 87-92).

Крім того, долучив довідку державного архіву Одеської області, видану адвокату Артьомовій Т.К. 10 грудня 2015 року. Із змісту цієї довідки вбачається, що в документах нотаріальних контор м. Одеси за 1952 рік договір на право забудови земельної ділянки АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8 відсутній. Рішень Одеського міськвиконкому та Ленінського райвиконкому м. Одеси за № 283 від 23 січня 1952 року не існує. Будь-яких рішень зазначених виконкомів від 23 січня 1952 року немає. Рішення Ленінського райвиконкому м. Одеси за № 960 від 8 грудня 1960 року щодо надання свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не існує. Будь-яких рішень Ленінського райвиконкому м. Одеса від 8 грудня 1960 року немає.

Із матеріалів справи також вбачається, що у грудні 2015 року з апеляційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року зверталася ОСОБА_14, інтереси якої представляла адвокат Артьомова Т. К. ( а.с. 33, 34, 48). Саме на запит останньої була видана довідка державного архіву Одеської області, яку було надано ОСОБА_15 на обґрунтування доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, зазначення в ухвалі апеляційного суду від 16 червня 2016 року про те, що ОСОБА_15 не вказав будь-яких причин пропуску строку на апеляційне оскарження не відповідає матеріалам справи.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26 квітня 2007 року, «Трух проти України" від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року).

Норми ЦПК України від 18 березня 2004 року№ 1618-IV не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Порушуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_6 посилався на те, що суд першої інстанції, ухваливши рішення у справі, вирішив питання про його права та обов'язки, хоча він до участі у справі залучений не був, тому не мав можливості оформити апеляційну скаргу у визначений процесуальним законом строк, а про існування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року він дізнався від адвоката лише 6 червня 2016 року.

Таким чином, зважаючи на зазначені обставини, апеляційний суд, керуючись статтею 73 та частинами першою, третьою статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) повинен був перевірити доводи ОСОБА_6 про поважність причин пропуску процесуального строку.

Однак, у порушення вимог процесуального закону, апеляційний суд постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на підставі статті 297 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV без належної оцінки змісту апеляційної скарги, причини пропуску строку на апеляційне оскарження та наданих доказів, не взяв до уваги, що ОСОБА_15 не був особою, яка брала участь у справі, а тому не міг вжити заходи, щоб дізнатися про судове рішення, не з'ясував, чи поновлення строку на апеляційне оскарження з вказаних підстав особою, яка подала апеляційну скаргу, буде виправданим з урахуванням принципу res judicata (принципу юридичної визначеності).

Постановлена апеляційним судом ухвала про відмову у відкритті провадження у справі з наведених у ній мотивів не відповідає принципу верховенства права та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргуОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2016 року скасувати і направити справу для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик