Справа №468/1338/16-ц 24.01.2018
Провадження №22-ц/784/231/18
Справа № 468/1338/16-ц
Провадження № 22ц/784/231/18 Головуючий у 1-ї інстанції Янчук С.В.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Тищенком Л.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 4 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Янчук С.В. в залі судових засідань в місті Баштанка Миколаївської області о 9 годині 00 хвилин зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

(далі - ПАТ КБ «Приватбанк»),

про заборону вчинення дій по набуттю у власність

нерухомого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та заявою про уточнення позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій просив заборонити банку вчиняти дії щодо набуття у власність іпотечного нерухомого майна у вигляді належної йому квартири АДРЕСА_1 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач посилався на те, що 16 жовтня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір №NKT0GA00000062 про надання кредитних коштів у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у загальному розмірі 36 811 доларів США зі сплатою 1,03% на місяць та строком їх повернення до 15 жовтня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передав в іпотеку майно у вигляді належної йому квартири АДРЕСА_2, загальною площею 91, 3кв.м., яка є його постійним місцем мешкання.

У подальшому позивачем отримані повідомлення банка, датовані від 19 вересня 2016 року, але направлені на його адресу 21 листопада 2016 року, в якому ПАТ КБ «Приватбанк» повідомляє про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу іпотечного майна після спливу 30-денного строку та про задоволення забезпеченою іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на іпотечне майно.

Посилаючись на те, що такі дії іпотекодержателя суперечать нормам Закону України «Про іпотеку», так як іпотечний договір не містить застереження про задоволення вимог банку шляхом передачі останньому у власність предмету іпотеки, а також Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач просив суд заборонити відповідачу вчиняти дії, зазначені в отриманому ним повідомленні, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 4 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено .

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі з підстав, викладених ним в якості обґрунтування позову.

Справа розглянута Апеляційним судом Миколаївської області у відповідності до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і пункту 8 частини 1 розділу ХІІІ ЦПК України щодо здійснення ним правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці до дня опублікування відповідного повідомлення голови новоутвореного Миколаївського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 16 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний №NKT0GA00000062 про надання кредитних коштів у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у загальному розмірі 36 811 доларів США зі сплатою 1,03% на місяць та строком їх повернення до 15 жовтня 2017 року (а.с.8-10).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою, 16 жовтня 2007 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку належне йому на праві власності житло у вигляді квартири АДРЕСА_2, загальною площею 91, 3кв.м., яке використовується ним для постійного проживання (а.с.11-13).

Пунктом 33.4 вищевказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 236 340 грн. 32 коп.

У подальшому, у зв'язку з невиконанням позичальником ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором, відповідачем по справі були направлені повідомлення про наявність боргу та про наміри банку укласти з позивачем або будь-якою іншою особою договору купівлі-продажу предмету іпотеки, чи про наступну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком як іпотекодержателем після спливу 30 днів з дня отримання цього повідомлення(а.с.14, 58).

Разом з тим, до наступного часу право власності на предмет іпотеки є зареєстрованим за позивачем як іпотекодателем, а банком будь-яких дій щодо реалізації положень іпотечного договору не зроблено.

Одночасно, не погоджуючись з можливістю позасудового врегулювання спору шляхом застосування банком іпотечного застереження, позивач звернувся із вказаним позовом до суду, в якому вважав, що можливість виконання таких дій банком порушує його права, так як: іпотечне застереження у договорі не є його згодою на перереєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком, а здійснення банком дій щодо задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в наступному може привести до порушення його прав, так як у нього відсутнє інше житло, а спірна квартира як предмет іпотеки використовується ним для постійного проживання.

Так, відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 вищезазначеного Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що пунктом 27 іпотечного договору, укладеного між сторонами, визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити Іпотекодавця, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця,у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Таке застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у відповідності до положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає звернення стягнення у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі будь-яким способом або переходом до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

За наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дав оцінку наданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що іпотечний договір, укладений сторонами 16 жовтня 2007 року містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекотержателя, та не потребує його окремого додаткового укладення за згодою іпотекодателя.

Доводи позивача стосовно обов'язковості отримання банком його згоди для задоволення вимог іпотекодержателя у випадку позасудового захисту свого порушеного права, є помилковим тлумаченням частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Така правова позиція викладена у постановах ВС України від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16.

Безпідставним є і твердження щодо застосування банком подвійного стягнення, у зв'язку з направленням позивачу повідомлення щодо альтернативності шляхів задоволення вимог.

Так, право вибору способу задоволення своїх вимог належить банку як кредитору та іпотекодержателю, який він може обрати у відповідності до умов договору та положень Закону України «Про іпотеку». Не перший, та не другий спосіб, що зазначені у повідомлені не суперечать як умовам іпотечного договору від 16 жовтня 2007 року, так і положенням вищезазначеного Закону. Застосувавши один із способів звернення стягнення, але не отримавши від нього задоволення своїх вимог, кредитор може обрати інший, і для цього йому не потрібна згода іпотекодателя.

Щодо висновків суду першої інстанції про безпідставність вимог про заборону банку вчиняти дії під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то колегія суддів, насамперед, звертає увагу, що дійсно, згода іпотекодателя на вчинення дій банком щодо переходу права власності за іпотечним застереженням, при наявності до цього умов, надана у договорі, а тому не потребує додаткового її отримання, а крім цього, установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово відстрочує примусове стягнення на майно.

Таких дій банком на час розгляду справи не вчинено.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про необхідність залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 4 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення буде складено 24 січня 2018 року, після проголошення вступної та резолютивної частини.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова