Справа №484/747/17 09.08.2018
Провадження №22-ц/784/1324/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.

За участю учасників справи: позивача ОСОБА_2 , його представника - адвоката ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 05 червня 2018 року, постановлене в приміщенні того ж суду у складі судді Маржиної Т.В. о 10:29 год., повний текст якого виготовлено 13.06.2018 року, у цивільній справі (єдиний унікальний номер 484/747/17, номер провадження 22-ц/784/1324/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И Л А :

10.03.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом уточнив (а.с.39), мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Первомайську Миколаївської області помер його батько ОСОБА_5. Після смерті батька відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1. За законом спадкодавцями першої черги, крім нього, є брат ОСОБА_4 - відповідач у справі. Батько заповіту не складав, так як ще за життя 06.05.2011 року уклав з ним спадковий договір на частину вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського нотаріального округ, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.06.2014 року визнано недійсним.

Позивач після смерті матері з 28.03.2011 року мешкав разом з батьком та здійснював догляд за ним, хоча і був зареєстрований за іншою адресою. Брат постійно вживав спирті напої та неодноразово сварився із батьками. Своєчасно звернутись до нотаріальної контори для прийняття спадщини у визначений законом термін він не встиг, так як вважав, що квартира перейде до нього у власність за спадковим договором, однак в подальшому тривали судові процеси з братом, внаслідок яких спадковий договір було визнано недійсним. За таких обставин він пропустив строк на подачу заяви про прийняття спадщини. Звернувшись до Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, дізнався, що відповідно до п. 211 інструкції «Про порядок проведення вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року існує необхідний перелік документів, які підтверджують факт постійного проживання із спадкоємцем. Таких документів у нього нема, тому просить встановити факт його проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 з 28.11.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини та визнати за ним право власності на вищезазначену квартиру (а.с. 1-5).

Ухвалою суду від 28.12.2017 року позовну вимогу про визнавання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, за клопотанням позивача залишено без розгляду (т.1 а.с. 213).

Рішенням Первомайського районного суду Миколаївської області від 05 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 з 28.11.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини (т. 1 а.с. 294-296).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення першої інстанції, у зв'язку з неповним з'ясуванням дійсних обставин справи та порушення судом норм процесуального та матеріального права, допущених під час прийняття рішення про відмову у задоволені позову. Крім того, зазначав, що обставини, які зазначені в позовній заяві, відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами (т. 2 а.с. 15-24).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає, що рішення суду першої інстанціє є законним, обґрунтованим і підстав для його скасування немає. Вказує, що позивач повинен доказати факт свого постійного проживання на день смерті із спадкодавцем, а не відповідач спростувати це. Фактично, жоден із свідків не підтвердив факту проживання позивача в квартирі батьків (т.2 а.с. 38).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Первомайську Миколаївській області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Відділом ДРАЦС по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управляння юстиції у Миколаївській області, про що в Книзі реєстрації 23.05.2013 року зроблено відповідний актовий запис № 402 (т.1 а.с. 9).

За життя ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Одеської залізниці від 27.10.1995 року, зареєстрованого в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.05.2011 року за № 6449392 належала 1/2 частина спірної квартири АДРЕСА_1. Інша частина належала його дружині - ОСОБА_6 (т.1 а.с.72).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого належну їй 1/2 частину квартири заповіла своєму чоловіку ОСОБА_5, що підтверджується копією заповіту від 14.12.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 371 (т.1 а.с.67).

ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с.69), однак рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.05.2016 року у справі № 484/850/16-ц визнано недійсним правочин - заяву ОСОБА_5, якою він відмовився від належної долі у спадщині, як за заповітом так і за законом на користь сина спадкодавця ОСОБА_2, яку посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. за № 985. Рішення набрало законної сили 07.06.2018 року (т.1а.с.78).

Свідоцтво про спадщину на 1/2 частини квартири після смерті ОСОБА_6 не було видано жодному із спадкоємців, у зв'язку з постійними судовими процесами.

06.05.2011 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. посвідчено спадковий договір, згідно якого ОСОБА_5, володіючи на праві спільної часткової приватної власності 1/2 часткою двокімнатної квартири АДРЕСА_2, передав її після своєї смерті у власність сину - ОСОБА_2 (т.1 а.с.110).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.06.2014 року у справі № 484/4931/13-ц спадковий договір від 06.05.2011 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 визнано недійсним (т.1 а.с.94). Рішення набрало законної сили 09.09.2015 року (т.1а.с.113).

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 422/2013 (т.1 а.с.80). Із заявою про прийняття спадщини за законом від 08.11.2013 року звернувся ОСОБА_4

ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Державним нотаріусом Мороз Л.В. роз'яснено ОСОБА_2, що відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо на день смерті постійно проживав зі спадкоємцем і не заявив відмову від неї. Згідно п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (т.1 а.с.6).

Згідно паспорта позивача він з 16.03.1990 року по теперішній час зареєстрований в АДРЕСА_3 (т.1а.с.8).

Встановивши, що ОСОБА_2 дійсно доглядав за своїм батьком піклувався про нього, допомагав по господарству, суд відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, надання допомоги особі не свідчить про проживання особи однозначно в місці надання допомоги. Це може бути лише тимчасове проживання, оскільки позивач не зареєстрував у визначеному законом порядку своє місце проживання в м. Первомайську.

Але з висновком суду погодитись не можна.

Частиною третьою статті 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини) є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч.10 ст. 6 того ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до п.3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Аналіз наведених норм закону та судової практики свідчить про те, що суди можуть розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, при їх розгляді слід встановити чи було місце проживання позивача за зазначеною ним в позові адресою постійним, переважним чи тимчасовим, маючи при цьому на увазі, що, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Зі справи вбачається, і це підтвердили учасники справи, що батько сторін - ОСОБА_5 був ІНФОРМАЦІЯ_2. На час укладання спадкового договору від 06.05.2011 року йому виповнилося 84 роки (т.1 а.с. 110).

Відповідно до висновку ВКК № 672 від 07.04.2011 року та даних про стан здоров'я ОСОБА_5, зазначених в його медичній амбулаторній картці, він потребував постійного стороннього догляду (т.1 а.с. 126-133).

Пояснення позивача про те, що він здійснював догляд за батьком, відповідач підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду, пояснюючи при цьому, що догляд, на його думку, був неналежним, оскільки позивач щоденно уходив на роботу, інколи їздив до м. Миколаєва по особистим та робочим справам.

На думку колегії апеляційного суду, відповідач тим самим визнав обставини, на які посилався позивач, а саме - факт постійного проживання позивача батьком після смерті матері.

Даний факт знайшов відображення в акті проживання, складеному 20.12.2016 року головою квартального комітету № 25 та підписаний трьома сусідами, які проживають в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 11). Частина осіб, які підписали акт, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, допитані судом першої інстанції в якості свідків, підтвердили факт постійного проживання позивача разом з батьком з 2011 по час смерті батька. Та обставина, що вказані особи не знають подробиць життя сім'ї ОСОБА_5, не впливає на достовірність тих фактів, з приводу яких вони давали пояснення.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_1, пояснення яких наведені в рішенні суду, проживають в іншому будинку по АДРЕСА_1, в будинку, де проживав батько сторін, вони не були, з ким він проживав, їм невідомо.

Докази того, що позивач протягом 2011-2013 років постійно проживав за місцем своєї реєстрації в м. Миколаєві, чи в іншому місці, крім спірного, в справі відсутні.

З пояснень позивача вбачається, що квартира за місцем його реєстрації - АДРЕСА_3, належить йому та двом дорослим дітям на праві власності, приватизована ними. Після смерті матері він обрав місцем свого проживання житло, де жив батько, щоб жити з ним, доглядаючи його, робив в квартирі батька поточний ремонт, проживає в ній до цього часу. Вважає зазначену квартиру своїм постійним житлом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами ; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що надані позивачем докази відповідно до вимог ст. 76, 78-80 ЦПК України є допустимими, достовірним та достатніми. Оцінюючи їх у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позову.

За змістом ст. 1268 ЦК України причини постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вказана норма закону не передбачає.

Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наголошує на тому, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією. Відсутність реєстрації місця проживання відповідача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

За такого висновок суду першої інстанції про те, що оскільки проживання позивача з батьком було викликане необхідністю догляду за ним, що є обов'язком повнолітніх дітей, а також з посиланням на те, що позивач не зареєстрував своє місце проживання в м. Первомайську, не відповідає наведеним вимогам норм матеріального права, свідчить про його неправильне застосування.

З доводами апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції не були досліджені письмові докази по справі, чим порушені норми процесуального права, погодитись не можна, тому що журнал судового засіданні від 16.03.2018 року свідчить про те судом досліджувались письмові докази (т.1 а.с. 236 зв.). Зауважень на журнал судового засідання не подано.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позивач не довів факту постійного проживання з батьком на час відкриття спадщини, суперечить тим поясненням, які надав відповідач в судовому засіданні апеляційного суду. Крім того, вище у мотивувальній частині постанови апеляційним судом приведені докази, що підтверджують позовні вимоги, та дана їм оцінка. Пояснення свідка ОСОБА_13 - сімейного лікаря є неповними, оскільки вона обслуговувала ділянку, де проживав позивач з батьком з 2013 року, в той час як батько сторін помер у травні 2013 року, тому їх не можна брати до уваги.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому відповідно до вимог п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 347, 375, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 05 червня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_5 з 28.11.2011 року по 22.05.2013 року у квартирі АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови виготовлено 13.08.2018 року