Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

"16" січня 2018 р. 145/1580/17

2/145/91/2018

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Мазурчака А. Г. ,

при секретарі Мигдальській Н.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Тиврів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до СТОВ «Поділля» про стягнення заборгованості за заробітною платою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій вказує, що з 16.05.2013 р. по 31.05.2017 р. працював у Сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю «Поділля» на посадах тракториста, фахівця з плодоовочівництва і виноградарства, керуючого дільницею. Починаючи з лютого 2017 року йому не виплачувалася заробітна плата, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 15015,51 грн. Після звільнення розрахунок з ним також не був проведений.

21.07.2017 р. ним подавалася заява про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати до Тиврівського районного суду. 27.07.2017 р. був виданий судовий наказ у справі № 145/1111/17, проте Ухвалою від 13.09.2017 р. він був скасований. Тому він звертається з цим позовом.

Відповідно до ст. 117 КЗпП його середній заробіток за час затримки по вересень 2017 року включно становить 26390,65 грн.

Відповідач протягом 10 місяців не виплачує йому заробітну плату, тим самим позбавляє засобів для існування. Маленької допомоги по безробіттю 1280 грн. не вистачає на підтримання нормального способу життя, тому він змушений перебиватися випадковими заробітками, відмовляти собі в купівлі тих речей, до яких раніше звик, тобто докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. З іншої сторони, внаслідок свого віку сучасної структури ринку праці, він позбавлений можливості влаштуватися на іншу роботу.

До того ж, відповідач у заяві про скасування судового наказу (справа № 145/1111/17) стверджує, що нічого йому не винен. Це завдало йому додаткових моральних страждань. Оцінює моральну шкоду в 5000 грн.

Просить стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» на його користь заборгованість у розмірі 46406,16 грн., у тому числі: 15015,51 грн. заборгованості за заробітною платою, 26390,65 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по вересень 2017 року включно, 5000,00 грн. моральної шкоди.

Судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_2 позов підтримали, просять його задоволити з підстав, викладених у заяві.

Представник відповідача СТОВ «Поділля» двічі (04.12.2017 р. та 16.01.2018 року) в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяв про відкладення розгляду справи суду не надано. Причин неявки не повідомлено.

Зі згоди позивача, його представника, судом вирішено розглядати справу в порядку заочного розгляду.

Відповідач не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права заперечувати проти позову, не забезпечив присутність його представника в судовому засіданні, не надав суду доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача. Небажання відповідача надати докази, які б спростовували позовні вимоги позивача, з'являтися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Позивач працював у Сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю «Поділля» на посадах тракториста, фахівця з плодоовочівництва і виноградарства, керуючого дільницею, звільнений з роботи 31.05.2017 року, що стверджується трудовою книжкою позивача (а.с. 13-14).

На час звільнення заборгованість відповідача по заробітній платі позивачу склала у розмірі 15015,51 грн., яка утворилась, починаючи з лютого 2017 року. Розмір заборгованості підтверджується довідкою СТОВ «Поділля» № 120 від 5 липня 2017 р. (а.с.7), а розмір нарахованої зарплати підтверджується формою ПФУ ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (а.с.8-10).

Відповідно до ч.1 ст. 116 КзпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, вказані у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Розділів І,ІІ ПОРЯДКУ обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від лютого 1995 р. N 100 середньомісячна заробітна плата у випадку затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за

останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою

пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п.3 розділу ІІІ даного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п.8 Розділу ІУ даного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач звільнений з роботи 31.05.2017 року. Отже, останніми двома місяцями роботи, що передують цій події, є квітень та травень 2017 року. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з лютого по вересень 2017 року включно склав 26390,65 грн. ( середньоденний заробіток - 314,17 грн. (3200грн.( зарплата за квітень 2017року) + 9052,80 грн.( зарплата за травень 2017року)) : 39 ( кількість робочих днів за квітень-травень 2017року) х 84 робочих дні за період червень-вересень 2017року ).

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем у повному обсязі на момент звільнення з роботи, то згідно норм статті 117 КЗпП України позовні вимоги підлягають задоволенню і в частині стягнення заборгованої заробітної плати, і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, а в частині відшкодування завданої моральної шкоди до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 у справі № 6-77цс11.

Конституційний Суд України у власному рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу зазначив, що в аспектi конституцiйного звернення положення частини першої статтi 233 Кодексу законiв про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слiд розумiти так. Для звернення працiвника до суду з заявою про вирiшення трудового спору щодо стягнення середнього заробiтку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звiльненнi та про вiдшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримiсячний строк, перебiг якого розпочинається з дня, коли звiльнений працiвник дiзнався або повинен був дiзнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всiх належних при звiльненнi сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до ст. 237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем не наведено переконливих доказів спричинення йому душевних страждань, втрати життєвих зв'язків, а також докладання додаткових зусиль для організації свого життя, тому позовні вимоги в частині спричинення моральної шкоди доказами не обгрунтовані і до задоволення не підлягають.

Позивач подав клопотання про повернення йому 640 грн. надлишково сплаченого ним судового збору, мотивуючи, що дані кошти сплачені ним у даній справі надмірно, оскільки його вимоги характеризуються єдиною ціною позову, що становить 46406,16 грн., яка складається з трьох пов'язаних майнових вимог.

Суд, вислухавши позивача, його представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне клопотання задоволити, виходячи з наступного.

Аналіз частини другої статті 23 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку щодо немайнового характеру моральної шкоди, оскільки вона полягає у немайнових втратах для особи, а саме:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, майнові елементи у законодавчому визначенні (дефініції) моральної шкоди відсутні. Отже, моральна шкода є немайновою.

Майновий чи немайновий характер позовної вимоги про відшкодування (компенсації) моральної шкоди залежить від такого.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру. Якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою, а вимога про відшкодування моральної шкоди в інший (немайновий) спосіб є немайновою вимогою.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" за позов майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640 грн.

Відповідно до п. 10 ст.176 ЦПК України ціна позову у позовах, що складається з кількох самостійних вимог, визначається загальною сумою всіх вимог.

Оскільки на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору щодо позовної вимоги про стягнення заробітної плати, ціна позовних вимог, що має бути оплачена судовим збором становить 51406,16 грн. (46406,16 грн +5000 грн.), а відтак розмір судового збору має складати 640 грн.

Так як позивачем сплачено 1280грн., надлишково сплачену суму судового збору в сумі 640 грн., відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» слід повернути позивачу.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Керуючись ст.ст.2,3 5,7, 9,10-13 , 76-81, 89, 141, 258, 263-265 ,280, 284 ЦПК України, ст.ст.115-117 , 237-1 КЗпП України, ст.23 ЦК України, -

вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (23340, Вінницька область, Тиврівський район село Строїнці, вул..50-річчя Жовтня, 8, ідентифікаційний номер 32192534) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний НОМЕР_1 ) заборгованість за заробітною платою в сумі 15015 грн. 51коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 26390 грн. 65 коп. та судові витрати в сумі 2140 грн. 00 коп. (640,00 грн. судового збору + 1500 грн. витрати на юридичну допомогу), а всього 43546 (сорок три тисячі п'ятсот сорок шість) грн. 16 коп .

Зобов'язати Управління державного казначейства у Тиврівському районі ГУ Державного казначейства України у Вінницькій області повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений ним судовий збір в сумі 640грн. згідно квитанції ПАТ КБ "ПриватБанк" № 0.0.874345764.1 від 19.10.2017 р.

В задоволенні решти позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 до СТОВ «Поділля» відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана позивачем до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення, тобто з 23.01.2018 р.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Мазурчак А. Г.