Справа № 482/1963/17
Провадження № 2-о/482/3/2018
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 січня 2018 р. м. Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого Демінської О.І.,
за участю секретаря судового засідання Шведової Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Новоодеський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області про встановлення факту постійного проживання на території України,-
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Свої вимоги мотивує тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Миколаєві. Проживав у с.Димівське Новоодеського району Миколаївської області та навчався у Димівській СЗОШ I-III ступенів Новоодеського району Миколаївської області
З 1989 року по 1991 рік проходив строкову службу на території Молдавської СРСР та 25.04.1991 року повернувся з місця проходження служби до с. Димівське Новоодеського району Миколаївської області.
У вересні 1992 року заявник виїхав до Російської Федерації, де в 2002 році отримав паспорт громадянина Росії. У 2006 році повернувся на територію України де і проживає по теперішній час. З метою отримання паспорту громадянина України вперше просить про встановлення факту проживання на території України судом.
Будучи присутніми у судових засіданнях 27.11.2017 р. та 27.12.2017 р. заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , в судове засідання 24.01.2018 р. не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.
В судовому засіданні 27.12.2017 року заявник та його представник заяву підтримали, з підстав у ній викладених, просили встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на на 24 серпня 1991 року.
В судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, подав до суду пояснення по суті заяви, відповідно яким проти задоволення заяви не заперечував, просив розглядати справу у відсутність заінтересованої особи.
Свідок ОСОБА_3 , будучи допитаним судом за клопотанням заявника, факт проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та до 1992 року на території України, в с.Димівське Новоодеського району Миколаївської області, після чого виїхав до Росії і повернувся на територію України приблизно 10 років тому.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні також підтвердила, що пояснила, що заявник ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року проживав на території України, в с.Димівське Новоодеського району Миколаївської області зі своїми батьками. Потім переїхав в Росію на заробітки в Мурманську область Російської Федерації. Повернувся в с. Димівське и залишився проживати по теперішній час. Коли саме повернувся на територію України не пам`ятає, приблизно в 2000 роках.
Заслухавши пояснення заявника його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні, а саме: м. Миколаїв Миколаївської області, про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане 10 березня 1971 року в Палаці Урочистих подій м. Миколаєва.
Заявник не має можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки не може підтвердити належність до громадянства України у звязку з відсутністю документів, підтверджуючих його реєстрацію на території України станом на 24.08.1991 року.
Суд вважає, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, також підтверджується:
-довідкою Диміської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області від 18.09.2017 року №349 про те, що згідно даних погосподарської книги за №5, особовий рахунок № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 в 1991 році був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , вибув 18.07.1992р.;
-військовим квитком серія НОМЕР_3 , виданим Новоодеським районним військовим комісаріатом Миколаївської області 7.06.1989р., де зазначено що ОСОБА_1 поставлений на військовий облік 06.05.1991р., прийняв військову присягу на вірність Україні 14.03.1992 року;
-трудовою книжкою серії НОМЕР_4 , де зазначено, що в період з 14.08.1991р. по 30.04.1992р. ОСОБА_1 працював водієм в сільгоспі «Дружба» та з 01.07.1992р. по 30.07.1992р. помічником комбайнера в сільгоспі «Дружба», яке знаходиться в с. Димівське Новоодеського району Миколаївської області;
-показами свідків, яки підтвердили факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до ч 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.
Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.
Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (03 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
У випадку повернення в Україну громадян України, які виїхали за межі держави після 24.08.1991р. та 13.11.1991р., набули іноземного громадянства, при цьому громадянство України не припинили, з огляду на положення ст. 25 Конституції України, ст. 2 ЗУ «Про громадянство України» у правових відносинах з Україною вони визнаються виключно громадянами України.
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженогоУказом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.
Таким чином, факт постійного безперервного проживання заявника на території України підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Суд сприймає вказані документи як носії конкретної інформації факту проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року, які в судовому засіданні не спростовані.
За таких обставин вимоги заявника обґрунтовані і суд вважає за необхідне встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Миколаєва, на території України станом на 24 серпня 1991 року.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 259, 264, 265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд, -
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України - задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Миколаєва, на території України станом на 24 серпня 1991 року
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Новоодеський районний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другій статті 358 цього Кодексу.
Суддя: О.І.Демінська