Справа № 751/4935/17 Провадження № 22-ц/795/135/2018 Головуючий у I інстанції - Цибенко І. В. Доповідач - Страшний М. М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Страшного М.М.

суддів - Євстафіїва О.К., Бечка Є.М.

при секретарі - Герасименко Ю.О.

з участю - позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25840414 від 04.11.2015, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 46916736 від 04.11.2015, видані Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції Чернігівської області. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що вона та ОСОБА_6 є власниками по 1/4 частині житлового будинку . Власником іншої 1/2 частини є відповідач ОСОБА_4, Позивач вважає, що видачею відповідачу свідоцтва без зазначення конкретних житлових приміщень, які були введені нею (відповідачем) в експлуатацію порушуються її законні права.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Наполягає на тому, щ рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та свідоцтво про право власності на нерухоме майно видані на ім'я відповідача незаконно. Спірний будинок був об'єктом незавершеного будівництва, проте свідоцтво видане як на новозбудований об'єкт нерухомого майна. Позивач стверджує, що при видачі свідоцтва про право власності, в ньому мало б бути зазначено конкретні приміщення, які нею були введені в експлуатацію та які можуть належати їй на праві приватної власності. Акт із визначенням конкретних приміщень подавався державному реєстратору, проте не був ним досліджений належним чином.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Відповідач та її представник заперечували про задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідно до ст. 11 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями майна ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є його мати ОСОБА_4.(відповідач) на 1/2 частину, його дружина - ОСОБА_2 (позивач) на 1/4 частину та його син - ОСОБА_6 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору) - на 1/4 частину.

Згідно свідоцтв про право на спадщину спадкове майно складалось з незакінченого будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.

27 грудня 2004 року квартира №1, яка належала за фактичним користуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_6, та квартира №2, яка за фактичним користуванням належала ОСОБА_4, були комісійно прийняті в експлуатацію, що підтверджується відповідними актами.

04 листопада 2015 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила визнати недійсним зазначене вище свідоцтво про право власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що в ньому не зазначені конкретні приміщення, які були введені та якими користується відповідач ОСОБА_4

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

На час видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_4, спірний житловий будинок не був поділений в натурі, між сторонами був встановлений порядок користування будинком. Проте установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Таким чином, не зазначення в свідоцтві про право власності конкретних житлових приміщень не може бути підставою для визнання такого свідоцтва незаконним.

Питання виділення у власність співвласників конкретних житлових приміщень буде вирішуватись відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, згідно з якою співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності, і, навіть, якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, то поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її складання в повному обсязі.

Повний текст складено 19.01.2018

Головуючий:Судді: