Справа №573/2273/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Свиргуненко Ю. М.
Номер провадження 22-ц/788/56/18 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м.Суми

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Хвостика С. Г. (суддя-доповідач), Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та її представника адвоката Дорожинець Наталі Григорівни

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

15 листопада 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з вказаним позовом, вимоги якого обґрунтовані тим, що з ОСОБА_5 11 вересня 2013 року було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит у розмірі 3600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 30 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення відповідачка не виконана, тому станом на 31 жовтня 2016 року утворився борг на загальну суму 36612,84 грн., який банк просив стягнути на свою користь.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 36612,84 грн. заборгованості за кредитним договором та 1625 грн. судових витрат, а всього 38237,84 грн.

ОСОБА_5 та її представник - адвокат Дорожинець Н.Г. з рішенням суду не погодились і вважають його незаконним та, посилаючись на неповне з'ясування і невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення і неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що про крадіжку кредитної картки відповідачка дізналась лише після того, як банк повідомив про існування боргу по кредиту та вимагав його повернути. Вважають дії банку по нарахуванню відсотків та інших складових боргу стосовно викрадених кредитних коштів незаконними, оскільки позивачу ще у жовтні 2013 року стало відомо про їх викрадення встановленою слідством і судом особою. Також, в апеляційній скарзі зазначається, що кредитні кошти відповідачка не отримувала, така як їх отримала інша особа злочинним шляхом, чого не врахував суд першої інстанції. Зазначають, що банк не скористався правом стягнути борг із засудженої ОСОБА_7, яка у даній цивільній справі має бути належним відповідачем, на відміну від ОСОБА_5 Крім того, посилалися на те, що судом не встановлено обставин щодо порушення відповідачкою умов кредитного договору, не враховано відсутність доказів використання нею кредитних коштів у сумі 3395 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_5 і її представника - адвоката Дорожинець Н.Г., які підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» Гакаля Р.В., який заперечив проти скарги та просив оскаржуване рішення залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 11 вересня 2013 року ОСОБА_5 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, на підставі якої відповідачці у той же день була відкрита та надана кредитна картка № НОМЕР_1, терміном дії по 31 травня 2017 року (а.с. 5, 99).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_5 погодилась, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка засвідчила, що вона була ознайомлена і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані заявниці для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно заявницю проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. Заявниця зобов'язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку (а.с. 6).

У виписці по кредитній картці ОСОБА_5 № НОМЕР_1 за період з 11 вересня 2013 року по 05 жовтня 2017 року зазначено, що 11 вересня 2013 року на картку встановлено кредитний ліміт у розмірі 3600 грн. (а.с. 100-108).

Крім того, у вказаній виписці, а також у розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 11 вересня 2013 року зазначено, що за період з 31 грудня 2013 року по 31 січня 2014 року у межах кредитного ліміту було використано кредитні кошти на загальну суму 3395,40 грн. (а.с. 4).

Повернення кредитних коштів ОСОБА_5 не здійснювала, а за їх використання банк нараховував 30% річних, а також комісію, пеню та штрафи за прострочку повернення боргу у розмірах згідно з Тарифами банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 11 вересня 2013 року станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 36612,84 грн., яка складається з 3544,80 грн. заборгованості за кредитом, 27648,40 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3199,98 грн. комісії, а також 500 грн. фіксованої частини штрафу та 1719,66 грн. його процентної складової (а.с. 4).

В суді першої інстанції відповідачка визнала, що дійсно отримала кредитну картку від банку, проте, посилаючись на обставини її викрадення та подальшого використання кредитних коштів іншою особою, заявлений банком борг, як і факт укладення кредитного договору, не визнала.

Так, з матеріалів кримінального провадження № 0000205, а також з вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 лютого 2016 року, який був змінений ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 липня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_7 в середині жовтня 2013 року незаконно заволоділа банківською карткою ОСОБА_5 № НОМЕР_1. Ще до викрадення картки засуджена у ході бесіди з ОСОБА_5 дізналась про персональний ідентифікаційний номер вказаної картки, після чого повідомила його своєму сину ОСОБА_10, який за період з 31 грудня 2013 року по 31 січня 2014 року шляхом зняття готівкою у банкоматах та безготівковим розрахунком у магазинах використав кошти кредитного ліміту на загальну суму 3395,40 грн. (а.с. 71-72, 73-74).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, обставини використання коштів кредитного ліміту засудженою ОСОБА_7, зокрема, суми використаних кредитних коштів та час їх використання у банкоматах і платіжних терміналах, узгоджуються з даними, відображеними у розрахунку заборгованості та виписці по кредитній картці № НОМЕР_1 (а.с. 4, 100-108).

Таким чином, кредитні кошти ОСОБА_5 були викрадені ОСОБА_7 з картки № НОМЕР_1 на загальну суму 3395,40 грн.

Обґрунтовуючи заперечення на позовну заяву, ОСОБА_5 вказувала, що згоду на укладення кредитного договору вона не давала, викраденими коштами не користувалась, а тому кредитні кошти, проценти та інші складові заявленого банком боргу обов'язку сплачувати не має, оскільки, як вважає, кредитний договір є укладеним з моменту отримання коштів позичальником, якою вона не є, тому з нею банк угоду не укладав. (а.с. 130-133).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кредитний договір від 11 вересня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 був укладений і остання має нести відповідальність за неналежне його виконання.

З такими висновками колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування має бути в наявності факт отримання і використання кредитних коштів позичальником.

Відповідачкою визнано факт отримання у банку 11 вересня 2013 року кредитної картки № НОМЕР_1, на яку цього ж дня був встановлений кредитний ліміт у розмірі 3600 грн., тобто, позичальниці було надано право використовувати кредитні кошти, а отже, між сторонами виникли кредитні правовідносини.

Як вірно зазначає відповідачка, обов'язок з повернення кредитних коштів виникає з моменту їх використання, проте, помилковими є її доводи, що внаслідок викрадення цих коштів іншою особою вона такого обов'язку не має.

Так, на момент укладення кредитного договору між банком та відповідачкою та у період їх викрадення ОСОБА_7, тобто з 31 грудня 2013 року по 31 січня 2014 року, діяла постанова Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, якою було затверджено Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, п. 6 якого визначались загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками.

Цими вимогами на користувача кредитної картки покладався обов'язок щодо використання спеціального платіжного засобу відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з банком, а також щодо недопущення використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень (п.п. 6.1 п. 6 Положення).

Абзацом 2 п.п. 6.2 п. 6 вказаного Положення на держателя покладалось зобов'язання надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН (персональний ідентифікаційний номер) та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Крім того, п.п. 6.3 п. 6 Положення було передбачено, що користувач зобов'язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач зобов'язаний був негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором (п.п. 6.4 п. 6 Положення).

Проте, як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, та встановлено вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 лютого 2016 року, ОСОБА_5 в ході бесіди з ОСОБА_7 повідомила останній інформацію, з якої засуджена узнала про персональний ідентифікаційний номер (ПІН) кредитної картки відповідачки, тобто, сама відповідачка допустила його розголошення іншій особі, внаслідок чого стало можливим використання кредитної картки та кредитних коштів особою, яка не мала на це законного права або повноважень, тобто, їх крадіжку.

Крім того, після викрадення кредитної картки у жовтні 2013 року та кредитних коштів у період з 31 грудня 2013 року по 31 січня 2014 року ОСОБА_5 не виконала встановлений п.п. 6.3 п. 6 Положення обов'язок контролювати рух коштів на своєму рахунку, а також передбачений п.п. 6.4 п. 6 Положення обов'язок негайно повідомити банк про втрату кредитної картки, тобто, своєчасно не повідомила банк, а також і правоохоронні органи.

Згідно з п.п. 6.8 п. 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Користувач, як виняток, до часу подання повідомлення та/або заяви емітенту несе збитки, обумовлені незаконними діями/сумнівними операціями зі спеціальними платіжними засобами, які відбулися в результаті використання втраченого спеціального платіжного засобу, до максимальної суми, яка не може перевищувати 1500 гривень, крім випадків, коли користувач діяв з порушенням правил використання спеціального платіжного засобу або умисно, у разі чого така максимальна сума не застосовується (п.п. 6.9 п. 6 Положення).

Отже, у даному випадку банк не несе відповідальності за спричинену ОСОБА_5 матеріальну шкоду внаслідок викрадення її кредитних коштів, оскільки відповідачка сприяла незаконному використанню ПІН засудженою ОСОБА_7,тобто, вона діяла з порушенням правил використання спеціального платіжного засобу.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов аналогічного висновку, вказавши на порушення позичальницею вимог щодо обов'язку не розголошувати ПІН стороннім особам, які викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанком».

Отже, до встановлених у справі правовідносин підлягають застосуванню вимоги Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, зокрема, щодо безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками.

Крім того, необхідно врахувати, що всупереч вимогам ст.ст. 207, 1055 ЦК України та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 02 грудня 2012 року) позичальницею не підписані Тарифи банку, тобто, відносно відповідачки банком не дотримано вимог щодо того, що оригінал цього документа кредитор відповідачці не передав, тому вказаний документ не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, а відтак, не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: щодо розміру відсотків, пені, комісії та штрафів, тому законні підстави для нарахування банком та стягнення судом вказаних складових кредитного боргу відсутні.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року.

За таких обставин, позичальниця має обов'язок перед банком щодо сплати заборгованості за тілом кредиту у сумі 3395,40 грн., а розмір процентів за користування цими коштами має обраховуватись, виходячи з положень ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, згідно з якими, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як зазначалось вище, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» стосуються періоду з 11 вересня 2013 року по 31 жовтня 2016 року, тому колегія суддів ураховує визначену Національним банком України облікову ставку за цей період, а також розмір боргу по тілу кредиту, який утворився за період з 31 грудня 2013 року по 31 січня 2014 року і склав 3395,40 грн. для визначення розміру процентів за користування кредитом.

Таким чином, розмір процентів за користування кредитними коштами за період з 31 грудня 2013 року по 31 жовтня 2016 року складає 1709,32 грн.

Виходячи з положень ст.ст. 526, 610, 611, 1048, 1054 ЦК України, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по тілу кредиту у сумі 3395,40 грн. та 1709,32 грн. боргу зі сплати процентів за користування кредитними коштами, а всього 5104,72 грн.

Застосовуючи вимоги ч. 4 ст. 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим зменшити суму стягнення кредитного боргу з відповідачки до 5104,72 грн.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Крім того, посилання представника відповідача на контррозрахунок заборгованості, наданий у доповненнях до апеляційної скарги, колегія суддів не бере до уваги як такий, що не узгоджується з матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та її представника адвоката Дорожинець Наталі Григорівни задовольнити частково.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 5104 грн. 72 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 11 вересня 2013 року, а не 36612 грн. 84 коп., як вказав суд першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Хвостик С.Г.

Судді: Левченко Т.А.

Криворотенко В.І.