Справа № 206/5725/17
Провадження № 2/206/146/18
12 січня 2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря Мороза К.Т.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 25.09.2004 по 28.03.2011 сторони перебували в шлюбі. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2011 по справі № 2-705/11 шлюб між сторонами було розірвано. За час подружнього життя 05.03.2005 у сторін народилась донька ОСОБА_3. Після припинення спільного проживання сторін у січні 2011 року відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на сімю та утримання неповнолітньої доньки, яка потребує постійної батьківської уваги і допомоги, а також фінансування для виправлення існуючих та запобігання в майбутньому психологічних вад здоровя. В звязку із чим, позивач просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та аліменти за минулий час, а саме за останні три роки, що передують дню звернення до суду у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж законом встановлених відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала, при цьому суду пояснила, що останні три роки вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогами щодо сплати аліментів на їхню дитину.
03.11.2017 у даній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання.
Судові засідання призначені судом неодноразово відкладались, в зв'язку із неявкою відповідача у судові засідання.
Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухано пояснення позивача, роз'яснено позивачу її права та обов'язки.
12.01.2018 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення позивача, було встановлено наступне.
Судом встановлено, що 25.09.2004 між сторонами відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська зареєстрований шлюб, запис № 316, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КИ № 223722 (а.с.6).
05.03.2005 народилась ОСОБА_3, матір'ю дитини зазначено позивача, а батьком - відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження від 22.03.2005, виданого Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.9).
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2011 шлюб укладений між сторонами було розірвано (а.с.7).

Позивач та ОСОБА_3 проживають за однією адресою, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с.10, 11).

Мати виховує та утримує спільну дитину самостійно, без матеріальної допомоги батька, тобто відповідача, що вбачається із довідок навчально-освітнього закладу, танцювально-спортивного клубу та навчально-реабілітаційного центру (а.с.12, 13, 15, 16).

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.0.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 17 підкреслено, що за відсутності домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку визначається кожного року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України».

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Враховуючи те, що нормами чинного законодавства, зокрема ст. 180 СК України, визначений чіткий імперативний припис щодо обов'язку батьків утримувати їх дітей до досягнення ними повноліття, приймаючи до увагу ту обставину, що відповідач в дійсності є батьком дитини, вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів є повністю обґрунтованими.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітної плати відповідача та інших доходів щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повнолітнього віку, оскільки він будучи батьком дитини зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Між тим, вимога позивача про стягнення аліментів за минулий час, а саме за останні три роки, що передують дню звернення до суду, виходячи із встановлених у справі обставин задоволенню не підлягає, за підстав наведених нижче.

Частиною 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про стягнення аліментів у відповідності до правил ч. 1 ст. 191 СК України, оскільки з боку позивача будь-яких належних та допустимих доказів про звернення до відповідача з вимогою про стягнення аліментів за минулі роки, що вимагає ч. 2 ст. 191 СК України, суду не надано.

В той же час, суд, у відповідності до ст.ст. 76-89 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент розгляду справи, не може віднести до доказів посилання позивача у позові та пояснення надані нею у судовому засіданні щодо вчинення нею дій, визначених ч. 2 ст. 191 СК України.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Окрім, вищевикладеного необхідно зазначити, що відповідно до пункту 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», дана цивільна справи, провадження у якій було відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, була розглянута за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 180-183, 191 СК України, ст.ст. 2, 13, 263, 264, 265, 280-283, 430 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: 49112, АДРЕСА_1, НОМЕР_1 серія АО на користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, проживаючої за адресою: 49112, м. Дніпро, вул. Зеленоградська, буд. 88, аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку.

Стягнення здійснювати з 26.10.2017 і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні позову в частині стягнення аліментів за останні три роки, що передували дню звернення до суду відмовити повністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 17.01.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак