АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2025/4510/2012 Головуючий суддя І інстанції Помазан В. А.
Провадження № 22-ц/790/502/18 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин про розірвання шлюбу
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

цивільну справу № 2025/4510/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

з апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 17 серпня 2012 року, під головуванням судді Помазан В.А., в залі суду в місті Лозова,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона з 20 січня 1995 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із нею. Позивач зазначає, що подружні відносини між ними перервались у червні 2012 року з тої причини, що вони не зійшлися характерами, постійні сварки роблять їх сумісне проживання неможливим. Їх відносини негативно впливають на виховання доньки. Оскільки відновити їх стосунки не здається можливим, вона не бачить сенсу зберігати шлюб в подальшому. У зв'язку з чим, позивач просила суд розірвати шлюб з відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище - ОСОБА_1.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 серпня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 20 січня 1995 року відділом РАГС м. Лозова Харківської області, актовий запис № 18. Після розірвання шлюбу позивачу залишити прізвище обране при реєстрації шлюбу - ОСОБА_1. Місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вирішено встановити разом з матір'ю ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що розриваючи шлюб між сторонами, суд невірно встановив, що сторони не підтримують подружні стосунки, оскільки на момент реєстрації шлюбу та до досить недавнього часу вони підтримували подружні стосунки, а у моменти погіршення відносин намагалися зберегти сім'ю.

У відповідності до ч. 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданого 20 січня 1995 року відділом РАГС м. Лозова Харківської області.

Від цього шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданого 09 лютого 1998 року виконкомом Панютинської селищної ради Лозівського району Харківської області.

Позивач наполягала, суд першої інстанції вважав встановленим, що між сторонами немає взаєморозуміння, втрачена пошана і довіра один до одного, склалися різні погляди на життя, до примирення не спрямовані, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, кожний живе своїм життям.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно вимог ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що родина фактично розпалася, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, з огляду на конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України).

Зазначені висновки суду не спростовані відповідачем, якому було відомо про те, що в провадженні суду першої інстанції знаходиться справа про розірвання шлюбу (а.с. 16), який повідомлений про час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції (а.с. 54), однак участі у розгляді справи брати не побажав.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про наявінсть підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 серпня 2012 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова

Повний текст судового рішення виготовлений 18 січня 2018 року.