Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1055/18 Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючий: Кочеткова І.В.,

судді: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Ващенко З.С..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 р. ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою 65 в будинку 6-а по вулиці Українській, в місті Запоріжжі та виселення.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, позовну заяву повернути позивачеві ы відшкодувати судові витрати.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа підсудна Орджонікідзевському районному суду міста Запоріжжя.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналогічна норма міститься у ст.4 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність розгляду цивільних справ на час вирішення питання про відкриття провадження у справі визначалася відповідно до положень глави 1 розділу ІІІ ЦПК України.

За приписами ст. 107 ЦПК України ( в редакції Кодексу на час виникнення спірних правовідносин) усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (далі - постанова) перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (ст. 114 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

У пункті 42 постанови роз'яснено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна (ч. 1 ст. 114 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 81 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст. ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст. ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Аналогічні положення щодо територіальної юрисдикції та виключної підсудності містяться і в ст.ст. 23 ч.1, ст.30 ч.1 ЦПК України в редакції Закону № 2147-УШ від 03.10.2017 р.

Як вбачається із тексту позовної заяви, між сторонами виник спір з приводу користування нерухомим майном - квартирою №65, розташованою в будинку 6-а по вулиці Українській, в м.Запоріжжі, щодо якої у відповідності до ст.114 ЦПК України ( в редакції Закону на час відкриття провадження у справі) визначена виключна підсудність - за місцем розташування об'єкту нерухомості.

Зважаючи на те, що спірний об'єкт нерухомості, щодо якого процесуальним кодексом встановлена виключна підсудність, розташований на території Олександрівського (колишнього Жовтневого) району міста Запоріжжя, висновки суду першої інстанції про підсудність справи Орджонікідзевському районному суду не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

За вказаних обставин оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому вона на підставі ст.380 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя за правилами виключної підсудності.

Вимоги апеляційної скарги про повернення справи позивачеві не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст.ст.141, 142 ЦПК України вирішуються судом за результатами розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст.367, 374, 380 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року по цій справі скасувати.

Справу направити на розгляд до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя за встановленою підсудністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: