Справа №477/2521/16-ц 22.01.2018
Справа №477/2521/16-ц Головуючий першої інстанції Семенова Л.М.
Провадження №22-ц/784/64/18 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 січня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року, ухваленого головуючим суддею Семеновою Л.М., в приміщенні того ж суду о 17:09 год., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_12 та після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов належний їй житловий будинок АДРЕСА_1, в якому остання проживала та була зареєстрована. На момент смерті ОСОБА_12, разом з нею за зазначеною адресою також проживали та були зареєстровані ОСОБА_13 (дочка позивача) та ОСОБА_14 (онука позивача).

01 березня 2016 року за заявою позивача приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. відкрито спадкову справу №24/2016 до майна померлої ОСОБА_12

Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 березня 2016 року позивачу відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з невідповідністю правовстановлюючого документу на спадкове майно вимогам цивільного законодавства та ст.47 Закону України «Про нотаріат», а також необхідністю встановлення факту прийняття спадщини позивачем після смерті його матері у судовому порядку.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті матері проживав у вищезазначеному будинку разом зі своєю дочкою та онукою, будинок усі ці роки знаходився під його та його рідних наглядом та управлінням, свідченням чого також є неодноразове проведення ремонту будинку, ОСОБА_2 просив суд встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення районним судом норм процесуального та матеріального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст.548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактичного вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

В ст.553 ЦК УРСР в редакції 1963 року зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи та відповідно до свідоцтва про народження позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_12 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла (а.с.13).

Після її смерті відкрилась спадщина. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 01 квітня 1997 року на підставі рішення №61 від 19 липня 1996 року виконавчого комітету Мішково-Погорілівської Ради народних депутатів, житловий будинок АДРЕСА_1, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_12 (а.с.16,17).

За життя, ОСОБА_12 виразила свою волю на випадок своєї смерті та склала заповіт, посвідчений 13 вересня 1995 року секретарем Мішково - Погоріловської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, відповідно до якого заповіла вищезазначений будинок іншому своєму сину - ОСОБА_17 (а.с.76).

Відповідно листа-відповіді виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №237/04.03 від 19 квітня 2016 року, згідно запису в погосподарській книзі виконавчого комітету сільської ради №23 стор.43 особовий рахунок НОМЕР_1 на момент смерті разом з ОСОБА_12 в спірному будинку були зареєстровані онука ОСОБА_13, та правнучка ОСОБА_14 (а.с.20).

Згідно відповіді Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 24 лютого 2017 року за №191/01-09 спадкова справа після смерті ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаною державною нотаріальною конторою не заводилась. Інформація була перевірена починаючи з 1995 року (а.с.60).

Спадкова справа за №24/2016 до майна померлої ОСОБА_12 була заведена лише 01 березня 2016 року за заявою позивача ОСОБА_2 (а.с.70-76).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 березня 2016 року приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської К.Т. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої ОСОБА_12 Як на підставу відмови приватний нотаріус посилався на те, що свідоцтво про право власності на житловий будинок видано на ім'я ОСОБА_18 вже після дати її смерті. Також в постанові позивачу було роз'яснено про необхідність встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 (а.с.19).

Звертаючись до суду за захистом спадкових прав, обґрунтованість позову про прийняття спадщини після смерті матері позивач доводив тим, що він фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління майном, оскільки здійснював нагляд за спадковим будинком, слідкував за його технічним станом та проводив ремонті роботи у будинку. До того ж, після смерті матері, ним було взято рухоме майно спадкодавця, що також, на думку позивача, свідчить про вчинення ним дій направлених на прийняття спадщини.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після смерті його матері він вступив в управління спадковим майном, хоча за вищезазначеними приписами ЦПК України це є його обов'язком.

Твердження позивача ОСОБА_2 про те, що він здійснював нагляд за спадковим будинком, проводив ремонтні роботи у ньому не підтверджено матеріалами справи та не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Наявність у позивача рухомого майна спадкодавця, яким він обґрунтовує позов, не свідчить про фактичний вступ в управління спадковим майном та про те, що позивач отримав його у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилання на той факт, що у спадковому будинку проживали дочка та онука позивача, взагалі не має правового значення для вирішення справи, оскільки не свідчить про прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_12

До того ж, при вирішенні питання щодо права позивача на спадкування за законом, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали даної справи не місять будь-яких доказів на підтвердження прийняття спадщини чи відмови від її прийняття спадкоємцем за заповітом ОСОБА_17

За вказаних обставин, висновок районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини є обґрунтованим.

При цьому не підлягають задоволенню і решта вимог позивача, оскільки вони похідні від вимоги про встановлення юридичного факту.

Інші обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до положень ЦПК України та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга ОСОБА_2 в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367,374,375,381,382,ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 25 січня 2018 року