Справа №521/3205/18
Провадження №2/521/2382/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні вказаного складу суду наразі знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своєї позиції позивач пояснював, що 03 серпня 2006 року сторони уклали шлюб. Під час шлюбу, як зазначає ОСОБА_2, подружжям за рахунок сімейних коштів та спільними зусиллями було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1. Згодом Ѕ частина вказаної квартири ОСОБА_3 за договором дарування була відчужена на імя спільної дитини ОСОБА_4

У звязку із погіршенням відносин та неможливістю в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно спільного користування 1/2 частки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду, в якому просив поділити спільне сумісне майно подружжя, що складається із 1/2 частки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності на 1/4 частки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 надала відзив на позов, у якому сторона заперечувала проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1, було придбано нею за її особисті кошти, пояснювала, що за день до придбання спірного майна ОСОБА_3 отримала грошові кошти у результаті продажу майна, що знаходиться у місті Києві та знаходилось у її приватній спільній із ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 частковій власності у рівних долях, у звязку з чим просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Повноважний представник ОСОБА_2 у відкрите судове засідання зявився, підтримав позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, просив суд задовольнити заявлений позов.

Відповідач ОСОБА_3 та її повноважний представник у відкрите судове засідання зявилися, заперечували проти задоволення позовних вимог щодо поділу майна подружжя, посилаючись на те, що майно було придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_2, отже, є її особистою приватною власністю, просили суд відмовити у задоволенні позову щодо поділу майна подружжя.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення до суду, дослідивши представлені суду та забезпечені письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виниклим між сторонами по справі, допитавши свідків, суд приходить до висновку про обґрунтованість залишення без задоволення позову ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що 03 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАЦС Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №274 від 03 серпня 2006 року. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_3».

У період знаходження у шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 січня 2018 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Крім того, як вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 січня 2018 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 грудня 2010 року, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1 та зареєстровано у електронному реєстрі за №2152, ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру №АДРЕСА_1 вартістю 124 701,00 гривень.

Згідно із витягом з Державного реєстру правочинів №9445781 від 25 грудня 2010 року набувачем квартири №АДРЕСА_1 вказана ОСОБА_3

У подальшому відповідно до договору дарування від 23 червня 2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Горецькою В.М. та зареєстровано за №565, ОСОБА_3 передала безоплатно у власність своїй доньці ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи проти заявлених вимог ОСОБА_2 щодо поділу майна подружжя, пояснювала що квартира АДРЕСА_1 була придбана за час шлюбу із ОСОБА_2, проте, за її власний рахунок.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 28 грудня 2009 року №1323, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках.

Так, 24 грудня 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_10 купила квартиру АДРЕСА_2, про що було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим №3186 договір купівлі-продажу.

Як вбачається із вищевказаного договору, продаж квартири АДРЕСА_2 був вчинений за 581 000,00 гривень, які продавці отримали готівкою від покупця до укладення договору.

У судовому засіданні були допитані у якості свідків ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_5, які свідчили, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3 за кошти, які були отримані у результаті продажу квартири АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках.

Тобто, право власності на вказане спірне майно дійсно було набуте у власність в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Однак, треба звернути увагу на те, що необхідною умовою для виникнення права спільної сумісної власності на майно є не тільки перебування у зареєстрованому шлюбі чоловіка та жінки або проживання особами однією сімєю без реєстрації шлюбу, майно повинно бути результатом їх праці, тобто в даному випадку необхідно, щоб чоловік та жінка спільно проживали та вели спільне господарство.

З огляду на матеріали цивільної справи, ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження факту проживання однією сімєю та ведення спільного господарства з ОСОБА_3

Слід звернути увагу, що стороною позивача надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 01 кварталу 2004 року до 03 кварталу 2017 року №47579 від 01 лютого 2018 року, відповідно до яких ОСОБА_2 отримував дохід, як фізична особа-підприємець. Проте, який саме дохід був отриманий ОСОБА_2 за вказаний період не зазначено.

Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Однак, при цьому на підставі ст. 57 ч.1 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно із правовою позицією, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ст. 13 ЦПК України).

Дійсно, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає доцільним відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, оскільки стороною позивача не надано належних доказів, що сторони проживали разом, вели спільне господарство на час придбання спірного майна, та спірне майно придбано у результаті їх спільної праці.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому у звязку із висновком суду щодо відмови у задоволенні позову стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат присудженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного рішення:: 25 жовтня 2018 року.

Повні відомості про сторін та інших учасників справи згідно статті 265 ч.5 п.4:

Позивач: ОСОБА_2: ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3: ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Суддя: І.В. Плавич

З оригіналом згідно.

Оригінал рішення суду знаходиться в мат