Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 363/3034/16-ц

провадження № 61-874 ск 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Управління капітального будівництва»

представник позивача - Нікулінко Артем Сергійович

відповідач - ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року у складі судді Купрієнка С. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року у складі суддів: Сушко Л. П., Ігнатченко Н. В. та Фінагєєва В. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Управління капітального будівництва» (далі - ТОВ «Управління капітального будівництва») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що товариство є власником гаража НОМЕР_1, розташованого в АДРЕСА_1, який ОСОБА_5 використовує без законних підстав, самовільно змінивши замки на воротах. Просило усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні гаражем шляхом зобов'язання відповідача його звільнити.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року,залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року, позов товариства задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні та розпоряджанні належним ТОВ «Управління капітального будівництва» гаражем НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_5 його звільнити.

Задовольняючи позов, суди виходили із доведеності факту неправомірного користування ОСОБА_5 гаражем, що належить на праві власності ТОВ «Управління капітального будівництва».

У касаційній скарзі, поданій 11 грудня 2017 року, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що він ніколи не користувався спірним гаражем, тому суди, зобов'язавши його звільнити гараж на підставі статті 391 ЦК України, невірно встановили фактичні обставини справи та захистили право власності позивача у неправильний спосіб, оскільки спір про повернення майна неволодіючому власнику підлягає вирішенню виключно з використанням механізму віндикаційного позову, передбаченого статтею 387 ЦК України.

19 січня 2018 року позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказав на доведеність факту користування відповідачем вказаним гаражем, що підтверджується показами свідків та фотографіями. Крім того, зазначив про відсутність правових підстав для користування ОСОБА_5 гаражем.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із оскаржуваних судових рішень, доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності №15031600 від 20 грудня 2013 року право власності на гараж НОМЕР_1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ТОВ «Управління капітального будівництва».

З акту обстеження від 16 червня 2016 року вбачається, що гараж НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 використовується відповідачем ОСОБА_5 для зберігання автотранспорту та особистих речей.

7 липня 2016 року відповідачу ОСОБА_5 було направлено вимогу за №99 про звільнення самовільно зайнятого зазначеного гаражу, однак гараж не звільнено.

Згідно з положеннями частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_5 чинить перешкоди ТОВ «Управління капітального будівництва» у здійсненні права користування та розпорядження спірним гаражем, які підлягає захисту у спосіб, обраний позивачем, шляхом зобов'язання відповідача звільнити спірний гараж.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не користується спірним майном є безпідставними, оскільки вони спростовуються наявним в матеріалах справи актом обстеження вказаного гаража від 16 червня 2016 року.

Крім того, заперечення відповідача проти позову про зобов'язання звільнити спірний гараж свідчать про те, що ОСОБА_5 користується спірниммайном.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач на підставі договору оренди користується критою стоянкою для автомобіля, а не спірним гаражем перевірені судом апеляційної інстанції, їм дана належна оцінка про те, що за адресою місцезнаходження і площею це два різні об'єкта.

Встановивши відсутність між сторонами договірних правовідносин та користування відповідачем спірним гаражем без законних підстав, суди правильно виходили з того, що позивач може вимагати захисту свого права власності шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, але закон не обмежує позивача обирати й інший ефективний спосіб захисту порушеного права - усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити судові рішення-без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта