ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2018 року м. Кропивницький

справа № 399/322/16-ц

провадження № 22-ц/781/34/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Суровицької Л.В., Чельник О.І.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представники позивача за довіреністю - адвокат Маслова Ольга Сергіївна

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача - адвокат Чернов Сергій Іванович

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2017 року та додаткове рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року у складі судді Лях М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до положень частини 3 статті 3 ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIІІ від 03.10.2017 року який набрав чинності з 15.12.2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з підпунктами 11, 13 пункту 1 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Зазначав, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування. В будинку проживала та була зареєстрована ОСОБА_5, що підтверджується записом в будинковій книзі. З відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі, який 11 квітня 2015 року розірвано у позасудовому порядку. З 01 березня 2015 року відповідачка переїхала на проживання за невідомою йому адресою. Відповідачка більше року не проживає за місцем реєстрації, утримує будинок та сплачує за комунальні послуги він.

Просив визнати, що відповідач втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідачку з реєстрації за вказаною адресою.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Зазначала, що з 18 жовтня 1986 року вона з ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11 квітня 2015 року.

В період шлюбу в 2008 році ними придбано автомобіль Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 200000 грн. За весь час проживання в будинку, який належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 вони спільно провели роботи по покращенню стану будинку, на що витратили значні грошові кошти .

Після реєстрації в житловому будинку та спорудах проведено капітальний ремонт на значну суму. Оскільки вона за 29 років спільного проживання з ОСОБА_7, внаслідок трудових та грошових затрат істотно збільшила цінність житлового будинку, то є підстави визнати цей будинок спільною сумісною власністю і визначити за нею право на ? частину житлового будинку. Також слід визнати спільною сумісною власністю автомобіль Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1, який залишити у власності ОСОБА_1, стягнувши з нього на її користь 100000 грн.

ОСОБА_1 добровільно розділити придбане під час шлюбу майно відмовився.

Просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_1 на її користь 100000 грн. - компенсацію ? частини вартості автомобіля Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_1

Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 9 серпня 2016 року справи об'єднані в одне провадження.

В ході судового розгляду ОСОБА_3 свої позовні вимоги уточнила. Просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Виділити їй у власність: холодильник «LG», вартістю 4000 грн.; пральну машину «BOSCH», вартістю 3800 грн.; пилосос «LG», вартістю 900 грн.; праску «PHILIPS», вартістю 300 грн.; мікрохвильову піч «LG», вартістю 2300 грн. Всього на суму 11300 грн.

Залишити ОСОБА_1 у власності: кондиціонер, вартістю 3000 грн.; газову плиту, вартістю 2200 грн.; водонагрівач, вартістю 2000 грн.; витяжку, вартістю 800 грн.; телевізор, вартістю 1100 грн.; котел газовий, вартістю 2100 грн. Всього на суму 11200 грн.

Стягнути з неї на користь ОСОБА_1 50 грн. в рахунок компенсації.

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь 101500 грн. - компенсацію ? частини вартості автомобіля Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати в сумі 1968 грн. та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 5064 грн. 60 коп.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Суд визнав в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 по ? частині кожному.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 101999 грн. 50 коп. компенсації ? частини вартості автомобіля Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_1

Передав у власність ОСОБА_3 холодильник «LG», вартістю 4000 грн., пральну машину «BOSCH», вартістю 3800 грн., пилосос «LG», вартістю 900 грн., праску «PHILIPS», вартістю 300 грн., мікрохвильову піч «LG», вартістю 2300 грн., а всього на 11300 грн.

Залишив у власності ОСОБА_1 кондиціонер побутовий, вартістю 3000 грн., газову плиту, вартістю 2200 грн., водонагрівач газовий (колонка), вартістю 2000 грн., витяжку кухонну, вартістю 800 грн., телевізор «SONI», вартістю 1100 грн., котел газовий опалювальний «Рось», вартістю 2100 грн., а всього на 11200 грн.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 50 грн. грошової компенсації за різницю вартості виділеного в натурі майна.

Додатковим рішенням від 19 квітня 2017 року суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 9098 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 30 березня 2017 року, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі та відмову в позові ОСОБА_3 Зазначає, що ОСОБА_3 позов про визнання подарованого йому будинку спільним майном подружжя не подавала, тому визнання за нею права на частку будинку є передчасним. Крім того, нею не надано суду доказів того, що за рахунок спільних грошових або трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Також нею не доведено, що за рахунок її коштів проводився капітальний ремонт будинку і що такий взагалі проводився. Оскільки ОСОБА_3 ні до шлюбу, ні після шлюбу не мала жодних прав на будинок, незважаючи на необґрунтовану її участь у поліпшенні будинку, висновки суду в частині визнання за нею права необґрунтовані та підлягають скасуванню. Також суд незаконно об'єднав справи в одне провадження та не залучив до участі у справі ДМС у Кіровоградській області, як третю особу. Фактично судом досліджувались лише позовні вимоги ОСОБА_3

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 19 квітня 2017 року ОСОБА_1 просить скасувати це рішення, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове, яким в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу відмовити в повному обсязі. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що у адвоката Чернова С.І., який представляв інтереси ОСОБА_3, відсутні повноваження на отримання доходів від зайняття адвокатською діяльністю, оскільки він не зареєстрований в органах Фіскальної служби та фактично ухиляється від сплати податків. Надані ним докази витрат на правову допомогу є недопустимими та не повинні були братись судом до уваги при розподілі судових витрат. Надані ОСОБА_8 документи на підтвердження надання правової допомоги не підтверджують обставин надання ОСОБА_3 правової допомоги саме по цій справі.

Апеляційне провадження відкрито 12 травня 2017 року (т.2 а.с.62), розгляд справи призначено на 07 червня 2017 року (т.2 а.с.66) та відкладено за заявою позивача до 29 червня 2017 року (т.2 а.с.112). В судовому засіданні 29 червня 2017 року оголошено перерву до 05 липня 2017 року для подання клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи (т.2 а.с.140). Ухвалою суду від 05 липня 2017 року призначена судова будівельно-технічна експертиза та провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (т.2 а.с.156).

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині поділу будинку та автомобіля, посилаючись на недоведеність участі ОСОБА_3 в придбанні зазначеного майна та втрату нею права проживати в його будинку.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим, за час перебування в шлюбі спірний житловий будинок внаслідок спільних затрат подружжя з звичайної сільської хатини став сучасним будинком з усіма зручностями: газопостачанням, водопостачанням, каналізацією. Крім того, просив врахувати, що ОСОБА_1 всіляко чинив перешкоди під час розгляду справи, не надавав документи на будинок, технічний паспорт, не допустив експерта для проведення експертизи.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України).

Частиною 1 ст. 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить ст. 62 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.

Відповідно до ст. 63 СК, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Відступити від засади рівності часток при вирішенні спору про поділ майна, суд може у випадках, передбачених ч.2 і ч.3 ст.70 СК України. Зокрема, це має місце за обставин, що мають істотне значення, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 1986 року до 11 квітня 2015 року (т.1 а. с.47,48). Мають двох повнолітніх дітей. Проживали однією сім'єю в спірному будинку.

Згідно довідки Світловодського комунального міжміського бюро технічної інвентаризації ОСОБА_1 є власником спірного будинку на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально Павлиською селищною радою 28 грудня 1987 року за реєстром №225 та зареєстрованого БТІ 15 травня 1989 року (т.1 а.с.205,218, т.2 а.с.15-18). З цих документів вбачається, що будинок в цілому є цегловим, житловою площею 35,1 кв.м., опалення пічне, надвірні будівлі сарай літер «Б», вбиральня, огорожа, колодязь,сарай «Г» (т.2 а.с.16-17, т.3 а.с.64-67).

Місце проживання ОСОБА_3 в спірному будинку зареєстровано 05 травня 1988 року (т.1 а.с.6).

Обґрунтовуючи своє право на частку в будинку, позивач безпосередньо в позовній заяві зазначала, що з 1987 року по 2014 рік внаслідок трудових та грошових затрат цінність подарованого ОСОБА_1 житлового будинку істотно збільшилася, що є передбаченою законом підставою для визнання його спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст.62 СК України та ч.3 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (т.1 а.с.42-43), чим спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність відповідного позову.

Саме на підставі зазначених норм права суд першої інстанції задовольнив позов, при цьому, виходячи з положень ст. 212 ЦПК України (чинного на час розгляду справи судом), оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив що за 28 з половиною років спільного проживання в період зареєстрованого шлюбу внаслідок трудових і грошових затрат сторони дійсноістотно збільшили цінність спірного житлового будинку, зробивши в ньому капітальний ремонт та невід'ємні поліпшення (переобладнання, реконструкція), зокрема,

в 1987 році здійснили переобладнання пічного опалення на парове і зробили косметичний ремонт будинку;

в 1989 році побудували капітальний автомобільний гараж;

в 1990 році побудували вхідний погріб;

В 1991 році замінили паркан з трьох сторін з дерев'яного на шиферну плиту;

в 1993 році прибудували кухню і ванну кімнату;

в 1994 році виконали будівельні роботи щодо природного газопостачанню будинку як для опалення, так і для приготування їжі;

в 1996 році зробили капітальний ремонт в житловому будинку (замінили міжкімнатні двері, зробили гіпсову стяжку стелі, пофарбували, поклеїли шпалери; у ванній кімнаті, в туалеті і на кухні поклали на підлогу і на стіни керамічну плитку; замінили газовий котел; встановили металопластикові двері у ванній і туалеті);

в 2001 році замінили фасадний паркан з дерев'яного на цегляний з металоконструкціями;

в 2003 році добудували із цегли літній душ і туалет;

в 2004 році підвели водопостачання в 6 (шести) точках - кухня, раковина, пральна машина, унітаз, літня кухня, ванна;

в 2004 році встановили в житловому будинку газову колонку і кондиціонер;

в 2008 році повністю зробили капітальний ремонт дахові та добудували арки з фасадної частини будинку;

в 2010 році виклали подвір'я керамічною плиткою; виготовили та встановили паркан в полісадніку з металоконструкцій; виконали роботи по благоустрою криниці;

в 2012 році замінили вікна в будинку на металопластикові, а вхідні двері замінили на металеві з елементами кування;

в 2014 році здійснили роботи по утепленню стін будинку зовні та покрили стіни штукатуркою.

Факт проведення зазначених робіт та спільна участь в них подружжя, а також батьків ОСОБА_3 підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 (т.2 а.с. 6-7,29-31), фототаблицями стану будинку та будівель на час набуття права власності та на час припинення шлюбу ( т.2 а.с. 128-133,134-137), замовленням на підключення природного газу до будинку (т.2 а.с.19), робочим проектом на газопостачання (т.3 а.с.68).

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позову є безпідставними.

Обґрунтованими є висновки суду, що в суді першої інстанції не проведена експертиза внаслідок ухилення від її проведення ОСОБА_1

Так, будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертиза була призначена в судовому засідання за участю сторін ухвалою суду від 15 серпня 2016 року та зобов'язано ОСОБА_1 провести інвентаризацію з отриманням технічного паспорту для проведення експертизи (т.1 а.с.70-71,72-74).

Експерт двічі (т.1 а.с.77-79) надсилав суду клопотання про надання технічного паспорту та забезпечення безперешкодного обстеження об'єкту дослідження , копія клопотання експерта з листом суду від 31 жовтня 2016 року під розписку вручена представнику ОСОБА_1 (т.1 а.с.81-82), на що надана письмова відповідь про те, що ухвала суду не виконана і ніколи не буде виконана, оскільки ухвала суду є примушуванням, а право власності є недоторканим (т.1 а.с.83). В зв'язку з ненаданням технічного паспорту експерт повідомив про неможливість надання висновку експертизи (т.1 а.с. 87-88).

Суд з урахуванням ст. 146 ЦПК України (чинного на час вирішення справи судом першої інстанції) визнав встановленим факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, оскільки сторона самостійно розпоряджається своїми правами, несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій.

Крім того, колегія суддів зазначає, що факт проведення таких робіт ОСОБА_1 не заперечував, а оспорював участь в їх проведенні ОСОБА_3, що спростовується належно оціненими судом першої інстанції доказами.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що проведення таких робіт, як переобладнання пічного опалення на парове, а пізніше газифікація будинку і підключення його до газопостачання із встановленням котла, колонки влаштування водопостачання та каналізації, заміна всіх дверей та вікон, перекриття даху металочерепицею, утеплення стін будинку зовні та покриття зовнішніх стін штукатуркою, внутрішнє оздоблення: облицювання підлоги та стін керамічною плиткою в певних приміщеннях, гіпсова стяжка стелі, фарбування, клейка шпалер, заміна паркану, вбиральні, благоустрій криниці, двору, свідчить про істотне збільшення спірного житлового приміщення. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

За клопотанням ОСОБА_1 апеляційним судом була призначена судова будівельна-технічна експертиза, висновком якої також встановлено факт проведення, зазначених в позовній заяві робіт, та визначена їх вартість в сумі 694957 грн. (т.3 а.с.2-63), разом з тим дійсна ринкова вартість будинку з надвірними спорудами (тобто вартість, за яку може бути продане це приміщення в цій місцевості) становить 325400 грн.

Зазначеним підтверджується правильність висновку суду щодо віднесення спірного майна до об'єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Підстави для скасування рішення суду в цій частині позовних вимог відсутні, суд визнав ідеальну частку у праві на будинок, без його поділу в натурі, питання про сплату грошової компенсації за частку сторонами не порушувалося.

В цій частині позову рішення суду відповідає наданим сторонами в суді першої інстанції доказам, засадам справедливості, добросовісності та розумності. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено.

Правильним є висновок суду щодо відмови в позові про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком.

Разом з тим підлягає задоволенню частково апеляційна скарга в частині поділу автомобіля та стягнення судових витрат.

За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно із частиною п'ятою цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині поділу автомобіля підлягає скасуванню, оскільки грошова сума, яка стягнута як компенсація за частку в автомобілі не внесена на депозитний рахунок суду ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, тому необхідно визнати ідеальні частки подружжя в автомобілі і залишити його у їх спільній частковій власності.

Доводи апеляційної скарги, що автомобіль є особистою власністю ОСОБА_1 нічим не підтверджуються, автомобіль придбаний в 2008 році в період зареєстрованого шлюбу.

Додатковим рішенням суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі в сумі 9098 грн., разом з тим розрахунком цих витрат, актом виконаних робіт, квитанціями на оплату послуг підтверджується їх вартість в сумі 6856 грн. (т.1 а.с.105-1120), про що зазначено і в мотивувальній частині додаткового рішення. Від сплати судового збору ОСОБА_1 звільнений на підставі п.8 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», тому додаткове рішення підлягає зміні.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2017 року в частині поділу автомобіля.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним по ? частині автомобіля Mitsubishi Lancer 2.0 Invite, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Змінити додаткове рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_2) судові витрати в сумі 6856 грн.

Витрати по сплаті судового збору ОСОБА_3 компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 29 січня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

О.І.Чельник