Справа № 299/2357/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Кондора Р.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду ухваленого 07 листопада 2017 року головуючим суддею Бак М.Д. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та зміну розміру аліментів,

встановив:

08.08.2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, в якому просила стягувати з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/6 частини від заробітку протягом трьох років із дня розірвання шлюбу, але не менше ніж 2000 грн. на місяць та аліменти у розмірі 1/3 частини від заробітку до досягнення дитиною трьох років, але не менше ніж 3000 грн. на місяць.

16.08.2017 року ОСОБА_2 подала в суд позов до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів, а саме, зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із частки від заробітку (доходу) на тверду грошову суму та стягнення з відповідача аліментів у розмірі 5000 грн., але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою суду від 03.11.2017 року дані позови об'єднано в одне провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 23.10.2014 року між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого 18.01.2016 року народився син - ОСОБА_4. Наразі судом розглядається справа за позовом відповідача до неї про розірвання шлюбу. Спільна дитина перебуває на її утриманні. Відповідач є інвалідом з дитинства третьої групи та отримує державну соціальну допомогу. Крім того, він періодично виїжджає на сезонні роботи за кордон, де заробляє приблизно 27000 грн. на місяць.

Рішенням Виноградівського районного суду від 14.03.2016 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте, відповідач за весь час виконавчого провадження, відкритого 14.04.2016 року, всього один раз - 09.06.2017 року виплатив аліменти на утримання дитини у самостійно визначеній ним сумі 6139,65 грн. З 11.02.2016 року по теперішній час матеріальний стан відповідача значно покращився, були внесені зміни до законодавства щодо розміру аліментів на утримання дитини. Крім того, позивачеві потрібні грошові кошти для забезпечення нормального стану здоров'я сина, який останнім часом часто хворіє.

Рішенням Виноградівського районного суду від 07.11.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що судом неналежно та однобічно досліджено докази, а висновок суду про недоведеність її вимог є помилковим. Зокрема, суд не взяв до уваги покази свідків, які підтвердили, що відповідач періодично виїжджає на заробітки у Чехію та отримує щомісячний дохід в розмірі 25-27 тисяч гривень. Суд не взяв навіть до уваги журнал судового засідання по справі про їх розірвання шлюбу, згідно якого відповідач у справі про розірвання шлюбу, визнав, що їздить на сезонні роботи. Вважає, що третя група інвалідності не позбавляє можливості відповідача їздити на сезонні роботи. Вважає необґрунтованим висновок суду про не доведення наявності в дитини постійних хвороб, оскільки відповідні чеки та медична документація містяться в матеріалах справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 серпня 2017 року (Т.1 а.с.63, 64).

Від даного шлюбу народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає з ОСОБА_2 та перебуває на її утриманні (Т.1 а.с.28, 31).

А рішенням Виноградівського районного суду від 14 березня 2016 року в справі № 299/306/16-ц вже вирішено питання про стягнення з ОСОБА_3 аліментів, яке набрало законної сили. На підставі даного рішення з відповідача стягуються на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття (Т.1 а.с.61, 62).

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 являєся інвалідом ІІІ групи з дитинства (Т.1 а.с.87) у звязку з чим отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1247 грн., довічно (Т.1 а.с.91).

При цьому, згідно довідки Новоселицької сільської ради від 27.09.2017 р. ОСОБА_3 ніде не працює, підприємницькою діяльністю не займається (Т.1 а.с.87). Вказане узгоджується з відповіддю Виноградівської ОДПІ від 26.10.2017 року (Т.1 а.с.110).

Також з матеріалів справи слідує, що рішення суду про стягнення аліментів виконується фактично за рахунок отримуваної відповідачем соціальної допомоги по інвалідності, та згідно листа Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 10.1.02017 року в ОСОБА_3 відсутня заборгованість по аліментам (Т.1 а.с.186).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, зважаючи на наступне.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні норми містилися в ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частин 2-4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 76 СК України передбачено, що якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і, що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання в цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

А у відповідності до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Із вказаних норм слідує, що дружина має право на утримання від чоловіка за умови, що останній може надавати матеріальну допомогу.

Однак як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_3 має можливість надавати матеріальну допомогу колишній дружині.

Беззаперечно встановлено лише те, що відповідач має ІІІ групу інвалідності та отримує у звязку із цим соціальну допомогу, яка наразі становить суму 1247 грн.

Інших доказів отримання відповідачем якогось конкретного виду доходу матеріали справи не містять.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на покази свідків та відомості зазначені в журналі судового засідання по справі про розірвання шлюбу між сторонами (Т.1 а.с.65-67), оскільки такі докази не є достатніми в даному випадку (ст. 80 ЦПК України).

Так, покази свідків в основному стосуються інформації (щодо роботи відповідача в Чеській Республіці), яка їм стала відома зі слів інших осіб, тобто є показаннями з чужих слів, а тому, в цій частині не можуть вважатися допустимими доказами (ч. 2 ст. 90 ЦПК України).

Щодо журналу судового засідання, то пояснення особи, надані нею під час розгляду іншої цивільної справи, не можуть вважатися доказами в розумінні ст. 76 ЦПК України (за відсутності встановленої преюдиції). В будь-якому разі відсутня достеменна інформація щодо систематичності виїзду відповідача на сезонні заробітки за кордон та розміру отримуваного ним там доходу. Посилання позивача на наявність у відповідача додаткового заробітку в розмірі 25-27 тисяч гривень, є лише припущенням, яке нічим не підтверджене.

Таким чином, суд вірно відмови у задоволенні вимог про стягнення аліментів на дружину за недоведеністю. Доводи апеляційної скарги даного висновку суду першої інстанції не спростовують.

Стосовно позовної вимоги про зімну розміру аліментів, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В обґрунтування даної вимоги позивач посилається на матеріальний стан відповідача та стан здоровя дитини.

Щодо матеріального стану ОСОБА_3, то як уже було вищезазначено відомостей про зміну такого після ухвалення рішення про стягнення аліментів від 14.03.2016 року матеріали справи не містять.

Стосовно стану здоровя дитини, то як вірно зазначено судом першої інстанції, доказів того, що малолітній ОСОБА_4 часто хворіє матеріали справи не містять.

Колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність таких доказів у матеріалах справи, оскільки з долучених до позовної заяви копії документу на оплату 328,00 грн., виданого 15.02.2016 року медичною лабораторією "АСТРА-ДІА" (Т.1 а.с.26), копії висновку ТОВ "ІМБІОІМПЕКС" від 04.12.2014 року про відповідність медичного імунобіологічного препарату показникам якості з копією документа від 04.03.2016 року про сплату 200,00 грн. (Т.1 а.с.27) не можливо становити, що такі стосуються саме малолітнього ОСОБА_4. А Додаток до позовної заяви, названий позивачем як «Копія товарного чеку про витрати на медикаменти дитині виданого аптекою Угорської республіки» (Т.1 а.с.18) взагалі є нечитабельним, а тому не може братися до уваги.

Колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять жодної медичної документації, якою б встановлювався діагноз малолітньому ОСОБА_4 з призначеним конкретним лікуванням, а тому, посилання апелянта на те, що дитина часто хворіє і потребує лікування, є безпідставними.

Натомість, з наданої відповідачем медичної документації вбачається, що ОСОБА_3 періодично проходить лікування в неврологічному відділенні Виноградівської районної лікарні внаслідок перенесених повторних нейроінфекцій (стовбуровий енцефаліт 1997 р., гнійний менінгіт 2000 р.) (Т.1 а.с.192-198).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зміни розміру аліментів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Приймаючи до уваги наведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду від 07 листопада 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді