Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 159/3228/15-ц

провадження № 61-2601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В.М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 березня

2016 року у складі судді Лесика В. О. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 червня 2016 року у складі суддів: Карпук А. К., Стрільчука В. А., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про визнання права на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько

ОСОБА_4 - ОСОБА_6, у зв'язку з цим вона звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини на спадкове

майно - квартиру, автомобіль, грошові вклади та речі домашнього вжитку. Державними нотаріусами Ковельського нотаріального округу у вчиненні нотаріальних дій ОСОБА_4 відмовлено, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері. Зазначила, що частину квартири вона успадкувала, подавши заяву до нотаріальної контори. Вважає дії державних нотаріусів незаконними та просить визнати за нею право на спадкове майно після смерті батьків.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила визнати право на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року та батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а саме: квартиру АДРЕСА_2; автомобіль марки «Москвич-412» реєстраційний номер НОМЕР_1; гараж АДРЕСА_3; дачний будинок в садовому масиві «Дружба» та земельну ділянку розміром 580 кв.м., наданої для садівництва відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку від 18 серпня 2005 року; банківські вклади; речі домашнього вжитку.

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_5 та на 1/4 частину гаража АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, враховуючи, що ОСОБА_4 19 січня 2016 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

11 березня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права на спадкове майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, та гаража АДРЕСА_7 після смерті матері

ОСОБА_7, а також на 1/4 частини квартири АДРЕСА_6, та гаража АДРЕСА_7, після смерті батька ОСОБА_6, що в загальному становить 3/4 частини квартири та гаража після смерті батьків, припинивши право спільної сумісної власності на зазначені об'єкти нерухомого майна.

В решті позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частини квартири

АДРЕСА_6, та на 1/4 частини гаража АДРЕСА_4, припинивши право спільної сумісної власності на зазначені об'єкти нерухомого майна.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 4 923 грн

90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі

1 478 грн 90 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог

ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 мотивоване тим, що

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, як дочка та дружина відповідно. Кожен із спадкоємців прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Стягнуто з ОСОБА_4 дохід держави судовий збір у розмірі 4 287 грн 25 коп за подання апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 червня 2016 рокута передати справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 по заяві в новій редакції про зміну предметів та підстав позову залишено без розгляду. Як підставу суд вказав заяву представника позивача про залишення без розгляду немайнової вимоги по заяві в новій редакції, однак, суд залишив без розгляду всі позовні вимоги, а не як просив представник - лише немайнову вимогу, при цьому суд в ухвалі не вказав, про яку саме немайнову вимогу йдеться в заяві представника позивача, адже представник позивача не подавав заяви про залишення всіх позовних вимог без розгляду. Такі дії суду суперечать вимогам цивільного процесуального законодавства про те, що позовна заява може бути залишена без розгляду лише на підставі заяви позивача.

Судом першої інстанції неналежно вирішено питання про прийняття зустрічного позову та їх обʼєднання в одне провадження, не розмежовано поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», тобто позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_4 про визнання права на спадкове майно з питання процесуального правонаступництва у справі про спадкування, зокрема, у спорі про визнання права спадкування на нерухоме майно, не вирішено з урахуванням змісту норм статтей 1218, 1219, 1276 ЦК України.

Крім того, судами не враховано, що ОСОБА_5 належить до спадкоємців четвертої черги і не відноситься до жодного ступеня споріднення спадкоємців ОСОБА_6 за законом, тобто не є членом сімʼї в розумінні статті 2 СК України. А також в порушення статті 1264 ЦК України, судами не встановлено юридичного факту проживання ОСОБА_5 однією сімʼєю зі спадкодавцем.

ОСОБА_4 вважає висновки судів такими, що не відповідають закону та фактичним обставинам у справі, зокрема, посилання суду на відсутність в матеріалах справи будь-яких даних щодо наявності в померлого батька автомобіля марки «Москвич», дачного будинку, банківських вкладів суперечать матеріалам справи, оскільки позивачем надано всі докази про наявність даного майна у спадкодавця. ОСОБА_4 заявлялися клопотання про витребування з банківських установ інформації, витягів з наданих рахунків, на що суд отримав відповідні розшифровки руху коштів по банківських рахунках батька.

Крім того, ОСОБА_4 посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо того, що сторонами було подано заяви до нотаріуса про прийняття спадщини та приватним нотаріусом Заліською Н. М. було заведено спадкову справу № 8/2004 щодо майна померлого не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_4 зверталася до державного нотаріуса ЛуцикН. А. із заявою про прийняття всієї спадщини, однак дана заява не була прийнята.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати ОСОБА_4 - ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 1/2 квартири АДРЕСА_6 та на 1/2 гаража АДРЕСА_7. Спадкоємцями померлої є її дочка ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_6

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належали квартира АДРЕСА_6 та гараж АДРЕСА_7. Про це свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане 17 вересня

1993 року № 782, та будинкова книга, згідно якої на час приватизації у цій квартирі проживала ОСОБА_7 Гараж АДРЕСА_7, побудований на земельній ділянці, виділеній Ковельською міською радою 26 березня 1973 року відповідно до проекту, будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, прийнятий до експлуатації. Однак свідоцтво про право власності на гараж за життя подружжям оформлено не було. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно нотаріусом не видано свідоцтво про право на спадщину.

Спадщину після смерті матері ОСОБА_4 прийняла шляхом звернення з заявою до нотаріальної контори. ОСОБА_6 відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь дочки ОСОБА_4, подавши про це відповідну заяву у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_4 успадкувала майно після смерті матері

ОСОБА_7, враховуючи відмову від права на спадкування на її користь ОСОБА_6, а саме: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини гаража АДРЕСА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько ОСОБА_4 - ОСОБА_6.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина за законом на належну йому 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини гаража АДРЕСА_7. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є дочка померлого ОСОБА_4 та дружина померлого, після укладення повторного шлюбу, − ОСОБА_10

Кожен із спадкоємців прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що

ОСОБА_5 - дружина, яка пережила спадкодавц, і ОСОБА_4 - дочка померлого є спадкоємцями за законом першої черги.

Частинами першою та третьою статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Таким чином, ОСОБА_4 успадкувала після смерті батька 1/4 частини квартири АДРЕСА_5 та 1/4 частини гаража № АДРЕСА_7. ОСОБА_5 успадкувала 1/4 частини вказаної квартири та

1/4 частини вказаного гаража. А після смерті батьків ОСОБА_4 успадкувала 3/4 частини зазначеної квартири та 3/4 зазначеного гаража.

Доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_5 не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6, є необґрунтованими, оскільки 20 червня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис № 223 та на момент смерті ОСОБА_6 перебували у шлюбі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 частині визнання права власності на: автомобіль марки «Москвич-412», реєстраційний номер НОМЕР_1; дачний будинок в садовому масиві «Дружба» та земельну ділянку для садівництва розміром 580 кв.м.; банківські вклади; речі домашнього вжитку суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що в наданих суду матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про перебування у власності за життя спадкодавця вказаного майна. ОСОБА_4 зазначено лише перелік предметів домашнього вжитку та особистих речей спадкодавця, тобто судами надано належну правову оцінку, висновки судів в цій частині відповідають встановленим у справі обставинам.

Крім того, ОСОБА_4 не доведено відсутність умов для одержання в нотаріуса свідоцтва про право на спадщину. Судами встановлено, що

ОСОБА_4 19 січня 2016 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду від 05 жовтня 2015 року, яким позивачці визнано додатковий строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 та було роз'яснено про необхідність подання для оформлення спадщини перелік документів, з яким вона ознайомлена і взяла на себе зобов'язання додатково подати. Однак на час ухвалення рішення судом першої інстанції позивачкою необхідні документи нотаріусу не подано.

Разом з тим, суди вірно зазначили, що ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися до нотаріуса за одержанням свідоцтва про право на спадщину на зазначене нею майно.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від

13 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська