Справа № 372/1076/16-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/20/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв
Категорія 20 16.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, який є правонаступником ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним з моменту укладання договір дарування земельної ділянки, посвідчений 26 травня 2010 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В., зареєстровано в реєстрі за № 1679 та договір дарування земельної ділянки, посвідчений 26 травня 2010 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В., зареєстровано в реєстрі за № 1682; визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06052 від 25 жовтня 2012 року, виданий управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області 26 жовтня 2012 року; скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 26 жовтня 2012 року, відомості про яку внесено 25 жовтня 2012 року до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06052, та запис про державну реєстрацію переходу права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 від 16 грудня 2011 року, внесену Управлінням Держкомзему в Обухівському районі до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування» згідно договору дарування земельної ділянки від 26 травня 2010 року шляхом проставляння відмітки на державному акті серія НОМЕР_3 від 14 серпня 2009 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 є власником земельних ділянок площею 0,246 га та 0,256 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 та власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1. 27 січня 2008 року сільська рада незаконно передала у власність ОСОБА_6, який є суміжним землекористувачем, земельні ділянки площею 0,040 га та 0,0200 га. Після цього ОСОБА_6 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2013 року було визнано незаконним та скасовані рішення сільської ради щодо передачі у власність ОСОБА_6 земельних ділянок та визнано недійсними державні акти, видані на ім'я відповідача. Рішення та державні акти є недійсними з моменту їх прийняття та не породжують виникнення будь-яких прав та обов'язків. У зазначеному рішенні суду також вказано про те, що земельні ділянки не підлягають приватизації, оскільки належать до земель загального користування населених пунктів. ОСОБА_4 стало відомо, що земельні ділянки площею 0,040 га та 0,0200 га є комунальною власністю та єдиною дорогою до земельних ділянок ОСОБА_4 Незаконне відчуження ОСОБА_2 земельних ділянок призвело до того, що відповідачем ОСОБА_1 чиняться перешкоди та позивач позбавлений можливості доступу до земельних ділянок, що порушує право позивача користуватися землями загального користування громади - вулицею Підгірна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсними договір дарування земельної ділянки, посвідчений 26 травня 2010 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В., зареєстровано в реєстрі за № 1679, та договір дарування земельної ділянки, посвідчений 26 травня 2010 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В., зареєстровано в реєстрі за № 1682. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06052 від 25 жовтня 2012 року, виданий управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області 26 жовтня 2012 року. Скасовано державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 26 жовтня 2012 року, відомості про яку внесено 25 жовтня 2012 року до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06052, та запис про державну реєстрацію переходу права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 від 16.12.2011 року, внесену Управлінням Держкомзему в Обухівському районі до розділу З Поземельної книги "Земельна ділянка. Права власності, постійного користування" згідно договору дарування земельної ділянки від 26.05.2010 року шляхом проставляння відмітки на державному акті серія НОМЕР_3 від 14 серпня 2009 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем, оскільки він не є стороною спірних договорів. Позивач не довів ту обставину, що укладенням договорів порушені його права. Земельні ділянки позивача та відповідачів не накладаються одна на одну і будь-якого спору про право власності між сторонами по справі немає. Позивач не довів суду наявність спору про право власності. Оскаржуване рішення ухвалено на припущеннях. ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності при зверненні до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначав, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем. Земельні ділянки позивача та відповідачів не накладаються одна на одну і будь-якого спору про право власності між сторонами по справі немає. ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності при зверненні до суду.

Після відкриття апеляційного провадження у справі ОСОБА_2 помер. Судом апеляційної інстанції до участі у справі було залучено ОСОБА_3, який є правонаступником прав та обов'язків ОСОБА_2. ОСОБА_3 неодноразово направлялися судові повідомлення та копії апеляційної скарги, однак, адресат їх не отримував. ОСОБА_3 повідомлений про розгляд справи у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України.

ОСОБА_4 подав до апеляційного суду заперечення на апеляційні скарги, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін та зазначає, що оспорюваними правочинами було порушено його права. Земельні ділянки, які є предметом договорів дарування є землями загального користування та єдиною дорогою до земельних ділянок позивача. Вказана обставина встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. ОСОБА_4 дізнався про порушення своїх прав лише у жовтні 2014 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі державних актів про право власності на землю серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5, виданих 29 листопада 2007 року Старобезрадичівською сільською радою Обухівського району Київської області, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,246 га з цільовим призначенням - будівництво й обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки площею 0,256 га з цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 є власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 08 жовтня 2003 року та посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі під № 35-17.

Старобезрадичівською сільською радою Обухівського району Київської області 27 грудня 2004 року ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, та 14 серпня 2009 року - державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_4 до Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, Управління земельних ресурсів Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними і скасування рішень про затвердження технічної документації та передачу у власність земельної ділянки та державних актів на право власності на земельні ділянки. Визнано незаконними та скасовані: рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 19 травня 2004 року про передачу ОСОБА_2 безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,05 га для будівництва та обслуговування жилого будинку; рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 січня 2008 року «Про затвердження технічної документації та передачу гр. ОСОБА_6 у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства»; визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_6, виданий Старобезрадичівською сільською радою Обухівського району Київської області 27 грудня 2004 року; визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, виданий Старобезрадичівською сільською радою Обухівського району Київської області 14 серпня 2009 року.

26 травня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0200 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, виданого 27 грудня 2004 року на підставі рішення 13 сесії 24 скликання Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 19 травня 2004 року.

26 травня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,132 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_3, виданого 14 серпня 2009 року на підставі рішення № 22 15 сесії 5 скликання Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 січня 2008 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлений правомірно, оскільки земельні ділянки є землями загального користування та не можуть бути передані у власність, а позивач має користуватись ними, однак, такої можливості позбавлений через дії відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено, що 26 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельних ділянок. Право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 набув на підставі рішень Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 19 травня 2004 року та 27 січня 2008 року. На підставі вказаних рішень відповідачу було видано державні акти. Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2013 року встановлено, що земельні ділянки, які передані ОСОБА_2, є землями загального користування та не можуть бути передані у власність. Вказаним судовим рішенням рішення сільської ради від 19 травня 2004 року та 27 січня 2008 року визнано незаконними та скасовано, а державні акти визнано недійсними.

Таким чином, договори дарування підлягають визнанню недійсними, оскільки земельні ділянки були виділені у власність дарувальнику з порушенням вимог земельного законодавства.

В апеляційних скаргах відповідачі зазначають, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем, оскільки він не є стороною спірних договорів та він не довів ту обставину, що укладенням договорів порушені його права. Земельні ділянки позивача та відповідачів не накладаються одна на одну і будь-якого спору про право власності між сторонами немає.

Однак, як встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, передачею ОСОБА_2 у власність спірних земельних ділянок порушено права позивача на володіння та користування майном.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 вказує на те, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 мав право розпоряджатися земельними ділянками, а державні акти були визнані недійсними лише у лютому 2013 року.

Однак, державні акти є недійсними з моменту їх видачі, оскільки вони видані з порушенням чинного законодавства, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому такі доводи відповідача не заслуговують на увагу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує також на те, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду.

Однак, відповідно до вимог ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вказував на те, що про укладення між відповідачами договорів дарування він дізнався нещодавно з відповіді сільської ради щодо виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2013 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом у квітні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Заявляючи про застосування строку позовної давності, відповідач не надала доказів, що про порушення своїх прав ОСОБА_4 було відомо значно раніше.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційних скарг зазначених висновків не спростовують, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_8