Номер провадження: 22-ц/785/166/18
Номер справи місцевого суду: 495/5677/16-ц
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб Світлодолинської сільської ради Саратського району Одеської області, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про вступ у спадщину та визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просив визнати заповіт ОСОБА_8, складений та посвідчений 18 січня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. під р.н. 1, щодо спадкування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 усього майна належного заповідачу на день смерті недійсним; вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що на момент складання та посвідчення оспорюваного заповіту батько позивача ОСОБА_8 (заповідач) не міг усвідомлювати значення своїх дій, розуміти те, що йому читають або говорять, писати та читати, а отже вказаний правочин не відповідає його внутрішній волі (т.1 а.с.4-8, 139-144).

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, уточнивши який, просила встановити факт належності 1/2 частини отари овець у загальній кількості 450 штук, що знаходяться на території с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області та перебувають під контролем ОСОБА_6; визнати ОСОБА_4 такою, що прийняла спадину після смерті ОСОБА_8 на 1/2 частину зазначеної отари овець; визнати за нею право власності на вказане спадкове майно.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 зазначає, шо за життя, а саме 18.01.2016 року її колишній чоловік ОСОБА_8 заповів їй все своє майно. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. ОСОБА_4 своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8, відмови від прийняття спадщини не заявляла.

Разом з тим, вже після звернення до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, стало відомо, шо ОСОБА_8 крім іншого також являється співвласником отари овець з 450 штук, які знаходяться в с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області. Зважаючи на відсутність у ОСОБА_4 документів, які підтверджують право власності спадкодавця на 1/2 частину отари овець з 450 штук, які знаходяться в с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області позивач була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про встановлення факту належності майна, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно (т.2 а.с.2-3, 86-87).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.01.2017 року вказані цивільні справи були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано заповіт ОСОБА_8, 1940 року народження (РНОКПП НОМЕР_1), складений та посвідчений 18 січня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. під р.н. 1, щодо спадкування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, усього майна належного заповідачу на день смерті недійсним. Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 через представника ОСОБА_7 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення позову ОСОБА_4

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законим є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає судове рішення без змін, якщо судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що на підставі доказів, поданих сторонами та дослідженими в судовому засіданні, зокрема, свідчень осіб, допитаних у якості свідків, Висновку експерта №50 від 28.03.2017 року КУ «Одеське обласне бюро судово-медичних експертиз», складеного в кримінальному провадженні та отриманого в порядку ст. 222 КПК України представником ОСОБА_3, психічний стан заповідача ОСОБА_8 станом на дату складання спірного заповіту - 18.01.2016 року, був таким, що він абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними під час складання і підписання заповіту, а тому суд задовольнив позов про визнання недійсним цього заповіту на підставі ст. 225 ЦК України. З огляду на викладене, в задоволені позову ОСОБА_4 суд вирішив відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції (т.1 а.с.22).

ОСОБА_8 є батьком позивача ОСОБА_3 (т.1 а.с.21).

ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 07.07.2007 року по 03.12.2009 року (т.2 а.с.17, 88).

18.01.2016 року був складений заповіт від імені ОСОБА_8, який в той же день посвідчений за адресою: АДРЕСА_1 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Мельник О.М., зареєстрований в реєстрі за №1. За заповітом ОСОБА_8 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б таке майно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, на що за законом заповідач матиме право, заповів - ОСОБА_4 (т.1 а.с.24-25).

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується апелянтом, що 27.04.2016 року на підставі заяви ОСОБА_4 та вказаного заповіту, приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андреевою Т.М. була заведена спадкова справа №12/2016р., з якої вбачається, що 27.05.2016 року зареєстрована заява позивача ОСОБА_3, а 21.07.2016 року - ОСОБА_5 про прийняття спадщини (т.1 а.с.236, 249, 254, 259).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За положеннями ст. 202 ЦК України, заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З матеріалів справи також вбачається, що 31.01.2017 року Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеський області по факту незаконного заволодіння майном ОСОБА_8 розпочато досудове розслідування за №0000121 за заявою ОСОБА_3

Адвокат ОСОБА_3 в порядку ст. 221 КПК України отримав копії документів з вказаного провадження, та відповідно до ст. 222 КПК України отримав дозвіл слідчого на залучення копій матеріалів кримінального провадження №0000121 від 31.01.2017 року до цивільної справи (т.2 а.с.178), а саме: висновку експерта № 50 від 28.03.2017 р. КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи»; медичної картки стаціонарного хворого №6896; медичної картки стаціонарного хворого №6480; медичної картки стаціонарного хворого №339 та інші. Копії вказаних документів залучені судом до матеріалів справи.

Медичними картками стаціонарного хворого ОСОБА_8 підтверджується та не заперечується учасниками справи, що в період з 21.12.2015 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2., за виключенням періоду часу з 14.01.2016 р. по 21.01.2016 р., ОСОБА_8 перебував в медичних закладах, а саме: 21.12.2015 р. по 26.12.2015 р. знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеському обласному клінічному медичному центрі, з 26.12.2015 р. по 14.01.2016 р. та з 21.01.2016 р. по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. знаходився в реанімаційному відділенні клініки «Інто-Сана».

За час перебування ОСОБА_8 в медичних закладах його стан характеризувався різними ступенями тяжкості, про що свідчать записи медичного персоналу вказаних закладів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи недійсним заповіт від 18.01.2016 року, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., зареєстрований в реєстрі за №1, суд першої інстанції поклав в основу рішення, зокрема, Висновок експерта №50 від 28.03.2017 року КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», складений на підставі постанови слідчого Чорноморського ВП Овідіопольського ВП в Одеській області від 27.02.2017 р. судово-медичною експертною комісією, до якої увійшли судові експерти за спеціальностями - «Судова-медична експертиза» та «Судово-психіатрична експертиза», згідно з яким ОСОБА_8 абсолютно не міг розуміти своїх дій та (або) керувати ними під час складання і підписання заповіту від 18.01.2016 року (т.2 а.с.177).

Апелянт зазначає, що висновок експерта (експертиза за матеріалами справи) №50 від 28.03.2017 року комісійної судово-медичної експертизи ОСОБА_8, складений КУ «Одеське обласне бюро судово-медичних експертиз» за постановою слідчого в рамках кримінального провадження не є належним та допустимим доказом у даній цивільній справі з огляду на приписи ст. 145 ЦПК України (в редакції Закону, що діяла станом на час розгляду справи судом першої інстанції) та складений з порушенням порядку призначення, проведення комплексної комісійної судово-медичної експертизи.

Згідно ст. 57 ЦПК України (в редакції Закону станом на час розгляду справи судом першої інстанції), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі висновків експертів. Аналогічна норма міститься в статті 76 ЦПК України, діючого на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2011 року №9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент посвідчення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Обов'язковість виконання судом вимог ст. 145 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи за клопотанням сторони при вирішення спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК України, вказує на те, що саме висновок експерта є належним доказом стану особи в момент вчинення правочину в розумінні ст. 58 ЦПК України (що діяла станом на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України (в редакції Закону станом на дату розгляду клопотання сторони ОСОБА_4 про призначення судової комплексної експертизи) апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В судовому засіданні апелянт звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи вказане клопотання, судова колегія ухвалою від 08.11.2017 року призначила у справі комплексну судово-медичну та судово-психіатричну експертизи для доведення стану заповідача на момент складання заповіту з переліком питань та експертних медичних установ запропонованих апелянтом.

Згідно з Висновком експерта (експертиза за матеріалами справи) №322 від 30.11.2017 року КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» за результатами проведення судово-медичною експертною комісією у складі лікарів судово-медичних та судово-психіатричних експертів комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8, 1940 року народження, призначеної ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2017 року, ОСОБА_8 страждав важкою хронічною патологією, в тому числі, в момент складання та підписання заповіту 18.01.2016 року, зокрема невиліковнім захворюванням нирок в термальній стадії, а саме на «Хронічну хворобу нирок V ст., двобічний нефросклероз, хронічний пієлонефрит, латентний перебіг, анемія важкого ступеню, дисметаболічний двосторонній гідраторакс, асцит, хронічний ерозивний гастрит астрального відділу шлунку, ерозивний дуоденіт стадія загострення; супутній - Хронічне обструктивне захворювання легень інфекційне загострення, гнійний ендобронхіт, емфізема легень, пневмофіброз ДН 1 ст. Ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз СН А2 ст. Артеріальна гіпертензія 2 ст., високий ризик», що обумовило виникнення у нього за життя в період часу з 21.12.2015 року, в тому числі і в момент складання та підписання заповіту від 18.01.2016 р. функціонального розладу психіки у вигляді синдрому порушеної свідомості за мерехтливим типом, на тлі глибокої астенії, прогресуючої поліорганної недостатності та вираженого інтоксиційного синдрому, що за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду є клінічними ознаками «Органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу» (F06.6), який суттєво вплинув на його психічний стан, у зв'язку з чим, ОСОБА_8, абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання і підписання заповіту від 18.01.2016 року (т.4 а.с.249).

Підставою для визнання заповіту недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України№6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, №6-9цс12 від 29 лютого 2012 року).

Проведеним експертним дослідженням, призначеним судом апеляційної інстанції у цій справі за клопотанням апелянта, встановлена абсолютна неспроможність ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання і підписання заповіту від 18.01.2016 року, що свідчить про обґрунтованість позову ОСОБА_3 про визнання недійсним спірного заповіту згідно ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України та правильність рішення суду першої інстанції в частині задоволення таких позовних вимог.

Оскільки судовою колегією задоволено клопотання апелянта про призначення комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи у справі щодо психічного стану ОСОБА_8 на момент складання заповіту від 18.01.2016 року, всі інші доводи апеляційної скарги, пов'язані з порушенням порядку призначення, проведення комісійної судово-медичної експертизи, за наслідками якої складений Висновок експерта №50 від 28.03.2017 року, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Що стосується доводів апелянта про відсутність відомостей про те, чи страждав померлий ОСОБА_8 на психічні захворювання чи розлади за життя та відсутність висновків невропатолога та психіатра в лікарської документації, то такі доводи не приймаються колегією суддів, враховуючи, що сторони не заперечують, що ОСОБА_8 за життя не хворів на психічні захворювання, а психічний стан заповідача в момент складання заповіту, при якому він не усвідомлював значення своїх дій та/або не міг керувати ними, виник внаслідок тяжких соматичних захворювань згідно Висновку експерта №322 від 30.11.2017 року КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи».

При цьому колегія суддів враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 29.02.2012 року у справі №9цс12, в якій, зокрема, визначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Не приймаючи до уваги показання свідків: завідуючою терапевтичним відділенням Одеського обласного клінічного медичного центру ОСОБА_12, духовником померлого ОСОБА_1, домашніх працівниць ОСОБА_13 та ОСОБА_14, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_12 спілкувалась з ОСОБА_8 всього двічі та задовго до складання спірного заповіту; відсутні які-небудь докази, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 знайомі з ним.

Одночасно за змістом Висновку експерта №322 від 30.11.2017 року в частині складеній лікарями судово-психіатричними експертами, при такому психічному стані, в якому перебував ОСОБА_8, може бути збережена зовнішня впорядкованість поведінки з автоматизованими поведінковими реакціями, тому при поверховій бесіді не спеціалісту, достатньо складно помітити ознаки психічного розладу у вигляді астенічної сплутаності свідомості. Особи можуть формально відповідати на прості запитання, виконувати прості інструкції (т.4 а.с.244 другий абзац).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не має права давати оцінку медичним документам, то слід зазначити, що вказані документи були вилучені органами слідства та в установленому законом порядку представлені суду першої інстанції, достовірність відомостей, що відображені в них, не заперечувались відповідачем або її представниками. Копії цих документів разом зі справою надавались для проведення експертизи за клопотанням апелянта.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судова колегія, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшла до висновку про правильність рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_8 від 18.01.2016 року.

За таких обставин обґрунтованим є рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину отари овець від загальної кількості 450 голів, що знаходяться на території села Світлодолинське Саратського району Одеської області та перебувають під контролем ОСОБА_6

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

За положеннями ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Позивач ОСОБА_4 обґрунтовувала свої позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 отари овець тим фактом, що вона є спадкоємцем ОСОБА_8 за заповітом від 18.01.2016 року, який за життя був співвласником 1/2 отари овець від загальної кількості 450 голів, що знаходяться на території села Світлодолинське Саратського району Одеської області та перебувають під контролем ОСОБА_6

З урахуванням обґрунтованості позову ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_8 від 18.01.2016 року, такий заповіт не створює будь-яких правових наслідків.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 отари овець.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, судова колегія,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 25 січня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець