ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Кропивницький

справа № 398/3658/17

провадження № 22-ц/4809/101/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Кіселика С.А., Мурашка С.І.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач Михайлівська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_1, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 червня 2018 року в складі судді Ковальової О.Б. за позовом ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до Михайлівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області про встановлення факту проживання однією сімєю та фактичне прийняття спадщини,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1, в інтересах якої діяла її представник адвокат ОСОБА_2, звернулася в суд з позовом до Михайлівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області про встановлення факту проживання однією сімєю з 1986 по 2003 роки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, 09.11.1920 р.н, яка померла 11 липня 2003 року, прийняття спадщини (визнати право власності в порядку спадкування) на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0315 площею 5,73 га., що розташована на території Михайлівської сільської ради за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті ОСОБА_3, 09.11.1920 р.н, яка померла 11 липня 2003 року.

Посилалась на те, що 11 липня 2003 року померла ОСОБА_3, а 02 вересня 2009 року померла дочка ОСОБА_3 ОСОБА_4.

ОСОБА_1 у 1985 році поселилась із сімєю у будинок по вул. Вишнева, 3, с. Пахарівка Олександрійського району Кіровоградської області. Сусідкою по двору та по хаті була ОСОБА_3 (дівоче прізвище Бадьон) та ОСОБА_5, який помер у 1987 році, які проживали за адресою: вул. Жовтнева (нині Вишнева), 3, с. Пахарівка Олександрійського району.

З самого початку у них склалися добрі, практично родинні відносини, а з донькою ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка проживала в м. Кривий Ріг та приїздила в гості до своєї матері, вони спілкувались весь час як сестри.

Позивач допомагала ОСОБА_3 на городі, по господарству, отримувала для неї зерно за паї у колгоспі, на її прохання закупляла все необхідне, доглядала за останньою під час хвороби та за потребою ночувала у сусідки. А останні роки на зиму вони забирали до себе у хатуТовстоляк П.К., і та зимувала у них, тому що нездужала і погано ходила. Позивач надавала останній посильну допомогу готувала їжу, прибирала, прала, купувала ліки, відвідувала у лікарні, а також вона отримувала орендну плату за договором оренди, укладеним з ОСОБА_3, тощо.

У зв'язку з погіршенням стану здоров'я ОСОБА_3 була госпіталізована на стаціонар до лікарні у м. Кривий Ріг, де вона померла 11.07.2003 року. Позивач надавала допомогу на її поховання дочці померлої ОСОБА_4, яка на той час тяжко хворіла.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 після смерті матері знала і не заперечувала проти користування ОСОБА_1 хатою і отримання коштів за пай, сама із заявою про прийняття спадщини не зверталась, позивач себе такою, що у 2003 році фактично прийняла спадщину за померлою ОСОБА_3 за згодою дочки останньої.

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_1 допомагала з її похованням, їй були передані всі документи на спадкове майно, оскільки її сприймали як члена родини і спадкоємицею обох померлих.

Позивач, посилаючись на норми ст. 549 ЦК УРСР 963 року, ч. 1 ст. 1264, ч. 3 ст. 1268 ЦК України 2004 року, вважає, що за відсутності у ОСОБА_4 спадкоємців першої, другої та третьої черги, вона є її спадкоємцем за законом четвертої черги, оскільки проживала з нею однією сімєю протягом останніх років її життя. Спадкове майно померлої ОСОБА_4 складається із права спадкодавця на земельну ділянку площею 5,73 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради, що належала ОСОБА_3 - матері ОСОБА_4

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Лише у випадку, коли спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п'ятої черг відповідно до статей 1263-1265 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сімєю з 1986 по 2003 роки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, 09.11.1920 р.н, яка померла 11 липня 2003 року, задоволенню не підлягають, оскільки відсутні відповідні правові норми в ЦК Української РСР, які регулюють встановлення факту проживання осіб однією сімєю. А також зазначив, що не підлягають задоволенню вимоги щодо встановлення фактичного прийняття спадщини (визнання права власності в порядку спадкування) на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0315 площею 5,73 га, що розташована на території Михайлівської сільської ради за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті ОСОБА_3, яка померла 11 липня 2003 року, тому що позивач не входить до першої чи другої черги спадкоємців по закону.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_1, ставить питання про скасування вказаного судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування доводів скарги зазначає, що суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Не враховано, що позивач хоча і не перебувала в родинних відносинах з ОСОБА_3, однак проживала з нею в одній хаті і доглядала за нею з 1985 року, тобто за 8 років до смерті, що підтверджується довідкою № 192. Дочка померлої - ОСОБА_4 після смерті матері знала і не заперечувала проти того, щоб позивач користувалась хатою та отримувала й надалі кошти за пай, за земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0315 площею 5,73 га, сама заяв на прийняття спадщини не зверталась. Позивач фактично прийняла спадщину за померлою ОСОБА_3, користуеться спадковим майном по цей час. Інших спадкоємців померлі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не мають, спадщина відумерлою не визнавалась.

Представник позивача у своїй апеляційній скарзі також зауважує, що суд першої інстанції помилився у своїх висновках безпідставно не застосував п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, оскільки спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п'ятої черг відповідно до статей 1263-1265 ЦК України. Не врахував суд і те, що ОСОБА_3 померла 11 липня 2003 року, тобто шестимісячний строк для прийняття спадщини завершився 11 січня 2004 року, спадщина ніким зі спадкоємців прийнята не була, тому з урахуванням вказаних норм можливо визнати за позивачем право на спадкування за законом у четверту чергу.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 подала до апеляційного суду клопотання про проведення судового засідання без її участі, заявила, що підтримує доводи апеляційної скарги і просила скаргу задовольнити (а.с.169).

Михайлівська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області в судове засідання свого представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 померла11 липня 2003 року, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серія I-КИ № 523086 (а.с.7).

За життя ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю мала у власності земельну ділянку площею 5,73 гектарів, яка розташована на території Михайлівської сільської ради (а.с.18).

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація про наявність спадкової справи ОСОБА_3, яка померла 11.07.2003 року відсутня (а.с.69-70).

Відповідно до положень п. 4 та п. 5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Лише у випадку, коли спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п'ятої черг відповідно до статей 1263-1265 ЦК України.

Як роз'яснено у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі № 6-138цс13 дійшов правового висновку, що відповідно до частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК).

Встановлено, що ОСОБА_3 померла 11.07.2003 року (а.с.7), згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація про наявність спадкової справи після померлої відсутня (а.с.69-70).

Враховуючи, що спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, до даних правовідносин застосовуються положення статей 1263-1265 ЦК України.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ч. 1 ст.1264 ЦК України).

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім'єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п'ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім'єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Згідно розяснень викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

На підтвердження обставин, на які позивач посилалась в обгрунтування своїх позовних вимог, зокрема щодо постійного проживання зі спадкодавицею ОСОБА_3 на час її смерті протягом понад восьми років, надано копію довідки № 192, виданої 26.03.2005 р. виконкомом Михайлівської сільської ради, згідно якої ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із ОСОБА_3, яка померла 11 липня 2003 року (а.с.14), та копію довідки № 362 від 13.06.2017 р. про те, що позивач зареєстрована та постійно проживає за адресою: вул. Вишнева (Жовтнева), 3, с. Пахарівка, Олександрійського району, до складу її сім'ї входять: чоловік ОСОБА_7 і мати ОСОБА_8 (а.с.15). Підставою наведеної у довідках інформації зазначено домову книгу і погосподарську книгу.

Колегія суддів проаналізувала вказані докази і дійшла висновку, що вони не містять беззаперечних даних, на підставі яких можна встановити наявність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги позивача, а саме щодо проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача із ОСОБА_3, їх пов'язання спільним побутом, взаємні права та обов'язки не надано. Копії договорів оренди земельної ділянки (а.с. 19-21) не містять інформації щодо предмета позову, тому за змістом норми ст. 77 ЦПК України не є належними доказами.

Обставини, зазначені у позовній заяві, якими позивач обгрунтовує свої вимоги не підтверджені, грунтуються на припущеннях.

Підстави, передбачені ст.ст. 1264, 1268 ЦК України для визнання позивача такою, що у четверту чергу має право на спадкування за законом і прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, відсутні через недоведеність нею обставин щодо проживання зі спадкодавицею однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини та постійного проживання разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права є помилковими, рішення суду підлягає скасуванню, на підставі ст. 376 ЦПК України, через неправильне застосування судом норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 червня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до Михайлівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області про встановлення факту проживання однією сімєю та фактичне прийняття спадщини - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С. М. Єгорова

Судді: С. А. Кіселик

ОСОБА_9