АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/283/18 Справа № 204/1662/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Нізік О. В. Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 жовтня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №2007-108-M. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 02 жовтня 2007 року уклали договір іпотеки №2007-108-М, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1, яке належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу. Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 кредитних зобов'язань, ПАТ КБ «ПриватБанк» змушений був звернутись із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 17 вересня 2012 року апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги банку та звернув стягнення на вказане іпотечне майно, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Після прийняття рішення про звернення стягнення всі мешканці зобов'язанні на письмову вимогу іпотеко держателя добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяці, проте такі вимоги відповідач відмовляється виконувати в добровільному порядку.

У зв'язку з чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (житлового будинку), а також, стягнути з відповідача на користь банку судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково: виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 та стягнуто з відповідача на користь банку судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 229,40 грн.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині виселення його з будинку АДРЕСА_1.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно ч. 3 ст. 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу тільки у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду в оскаржуваній частині - скасуванню, з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 02 жовтня 2007 року уклали кредитний договір №2007-108-M, в забезпечення виконання зобов'язань за яким 02 жовтня 2007 року, також, сторони уклали договір іпотеки № 2007-108-М.

Відповідно з п. 7 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У зв'язку з порушенням відповідачем кредитних зобов'язань ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 17 вересня 2012 року Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення та звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

12 грудня 2012 року банком було направлено вимогу ОСОБА_2 за №30.1.0.0/2 - КОО про добровільне звільнення нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1, в якій зазначено, що у випадку невиконання вимоги про добровільне звільнення вищезазначеної житлової квартири, що є предметом іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» має намір звернутися до суду з позовною заявою про примусове виселення та зняття з реєстрації осіб, які зареєстровані та/або проживають у даній квартирі.

Дана вимоги відповідачем виконана не була.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

У відповідності до ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині виселення ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість цих позовних вимог, наявності передбачених ст. 39 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР правових підстав, враховуючи, що є рішення суду про звернення стягнення на вищевказаний будинок як предмет іпотеки.

Однак, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки для застосування вказаних положень та виселення боржника без надання житлового приміщення обов'язковим є факт придбання іпотечного майна виключно за рахунок кредитних коштів.

Так, всупереч вимогам згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №2007-108-М від 02 жовтня 2007 року кредит у сумі 54000,00 доларів США, що на той час було еквівалентно 277750,00 грн., проте будинок АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 02 жовтня 2007 року ОСОБА_2 придбав за 303000,00 грн.

Таким чином, слід дійти висновку, що іпотечне майно було придбано не лише за кредитні кошти, а з доплатою власних коштів відповідача.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що в іпотеку було передано житловий будинок, придбаний не тільки за рахунок отриманих кредитних коштів за кредитним договором №2007-108-М від 02 жовтня 2007 року, а й за рахунок власних коштів ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині позовних вимог про виселення, так як в даному випадку не можуть бути застосовані норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР щодо виселення боржника без надання іншого постійного житла із зазначенням його адреси.

Тож, враховуючи вищевикладене та керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року в оскаржуваній частині- скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Свистунова