Справа № 573/1936/17
Номер провадження 2/573/14/18
РІШЕННЯ

іменем України

16 січня 2018 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області

у складі: головуючого судді Кліщ О.В.

при секретарі Сітало Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Білопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сергіївської сільської ради Білопільського району Сумської області, треті особи: Білопільська районна державна нотаріальна контора Сумської області, Відділ у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

26 вересня 2017 року до суду звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою, у якій просить визнати в порядку спадкування за законом право власності на земельні ділянки. Також 27 грудня 2017 року подала заяву про уточнення до позовної заяви, а саме, дати смерті матері чоловіка ОСОБА_2, яка в позовній заяві була помилково зазначена як 19 січня 2005 року замість правильної 13 січня 2008 року.

Позивач мотивувала свій позов тим, що 13 січня 2008 року померла мати чоловіка позивача ОСОБА_2, а батько чоловіка - ОСОБА_3 помер раніше за дружину 20 травня 1982 року. Внаслідок смерті матері чоловіка ОСОБА_2 відкрилася спадщина на її майно, в тому числі на земельні ділянки (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: ріллю №157 площею 2,24 га та ріллю №157.01 площею 2,18 га (згідно з державним актом при округленні до двох цифр), розташовані на території Сергіївської сільської ради Білопільського району. Право власності ОСОБА_2 на зазначені земельні ділянки посвідчене державним актом на право приватної власності на землю Серії ІІ-СМ №029651, виданим 17 травня 1999 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №156. Чоловік позивача ОСОБА_4 вчасно прийняв спадщину після матері та 12 червня 2009 року нотаріусом йому було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1057, та в порядку статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла на той час, здійснено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку на сторінці державного акта, де знаходиться план зовнішніх меж земельної ділянки, починаючи з верхнього лівого кута зверху до низу, зліва направо. Відповідно до частини 6 статті 126 Земельного кодеку України в редакції, що діяла на час оформлення спадщини ОСОБА_2, на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Процедуру здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж та цільового призначення, визначено Порядком здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року №439. Згідно з пунктом 4 даного Порядку територіальний орган Держкомзему за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього докумета про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності на земельну ділянку. Разом з тим чоловік позивача з невідомих їй причин не подав до територіального органу Держкомзему за місцем знаходження земельної ділянки свідоцтво про право на спадщину та державний акт на землю з тим, щоб останній проставив на державному акті відмітку про реєстрацію права власності на земельні ділянки. Тому на даний час на державному акті на право приватної власності ОСОБА_2 відсутня відмітка про перехід права власності на земельні ділянки від ОСОБА_2 до чоловіка позивача ОСОБА_4 26 листопада 2010 року чоловік позивача ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на його майно, в тому числі і на земельні ділянки, які були успадковані чоловіком від матері ОСОБА_2 Позивач є спадкоємцем першої черги, фактично прийняла спадщину після чоловіка, оскільки на день смерті чоловіка та протягом шести місяців після його смерті була зареєстрована і постійно проживала з ним в одному домоволодінні за адресою: м.Свердловськ, селище Хмельницький, вул.Молодогвардійська, буд.3, Луганської області. Також вона вчасно звернулася до приватного нотаріуса Свердловського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_5, подала їй заяву про вступ у спадщину, необхідні документи, після чого нотаріусом було заведено спадкову справу №12/2011 після ОСОБА_4 В зазначеній спадковій справі нотаріусом 27 червня 2011 року було видано позивачу ОСОБА_6 про право на спадщину за законом в частині грошових заощаджень у ВАТ «Державний ОСОБА_7 банк України», зареєстроване в реєстрі за №839, а також надіслано запити до відділу Держкомзему у Білопільському районі, звідки повідомили, що її чоловікові ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 червня 2009 року, але право власності на земельну ділянку не було зареєстроване. У зв»язку зі складним сімейним становищем, відсутністю коштів позивач не змогла оформити спадщину свого чоловіка протягом 2012-2014 років. На даний час приватний нотаріус ОСОБА_5 не здійснює свою нотаріальну діяльність у зв»язку з тим, що місто Свердловськ знаходиться на окупованій території, передати наявні нотаріальні архіви до Луганського обласного державного нотаріального архіву вона не має можливості, оскільки їй це не дозволяють зробити органи державної влади так званої Луганської народної республіки. На неодноразові звернення позивача нотаріус пояснила, що не зможе нічим допомогти в оформленні спадщини після ОСОБА_4 Таким чином, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить суд визнати за нею право власності на зазначені вище земельні ділянки.

Позивач ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились, від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак від Сергіївського сільського голови ОСОБА_9 надійшла заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнає та проти його задоволення не заперечує.

Представники третіх осіб Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області та відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у судове засідання також не зявились, надавши письмові заяви про розгляд справи без участі їх представників.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши доводи позивача та заяву представника відповідача про визнання позову наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог з огляду на викладене нижче.

Судом встановлено, що 19 березня 1983 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, після чого ОСОБА_10 змінила своє прізвище на чоловікове ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії І-БП № 375971 (а.с.9).

ОСОБА_4 (чоловік позивача) помер 26 листопада 2010 року від атеросклеротичного кардіосклерозу в селищі Хмельницький міста Свердловськ Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЕД №258129 та довідкою про причину смерті №703 від 29 грудня 2010 року (а.с.12,13).

Як вбачається зі свідоцтва про народження Серії ІV-УР №1955705 батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.26).

Батько позивача ОСОБА_3 помер 20 травня 1982 року, а мати ОСОБА_2 13 січня 2008 року, що підтверджується свідоцтвами про смерть ОСОБА_11 І-БП №459762 та Серії 1-ЕД №146069 (а.с.27, 104).

Згідно з інформаційною довідкою після померлого 20 листопада 2010 року ОСОБА_4 була 27 червня 2011 року заведена спадкова справа №12 приватним нотаріусом Свердловського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_5 та видане свідоцтво про право на спадщину №839 від 27 червня 2011 року (а.с.14, 15, 45).

Після померлої 13 січня 2008 року ОСОБА_2 була заведена спадкова справа №400 від 01 серпня 2008 року Білопільською районною державною нотаріальною конторою та 12 червня 2009 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на імя спадкоємця ОСОБА_4 після померлої матері ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: ріллю №157, кадастровий номер :01:001:0401 та ріллю №157.01, кадастровий номер :01:001:0402 загальною площею 4,42 га, яка розташована на території Сергіївської сільської ради Білопільського району, що належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю Серії ІІ-СМ №029651, виданого 17 травня 1999 року Сергіївською сільською радою (а.с.30, 103-105).

За життя ОСОБА_2 належала на праві приватної власності земельна ділянка, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,42 га на території Сергіївської сільської ради на підставі рішення VІ сесії 23 скликання Сергіївської сільської Ради народних депутатів від 28 квітня 1999 року, що підтверджується копією Державного акта на право приватної власності на землю серії IІ-СМ №029651 від 17 травня 1999 року, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №156. До Державного акта державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_12 було внесено примітку, що вона 12 червня 2009 року за №1057 видала свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до ОСОБА_4 (а.с. 31).

Відповідно до висновку вартість земельних ділянок: кадастровий номер :01:001:0401 площею 2.24 га (рілля) та кадастровий номер :01:001:0402, площею 2,18 га (рілля), які розташовані на території Сергіївської сільської ради та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником яких є ОСОБА_4, станом на 21 вересня 2017 року становить 153400 грн. (а.с.32).

Листом від 20 вересня 2012 року позивачу ОСОБА_1 було розяснено відділом Держкомзему у Білопільському районі, що успадкування земельної ділянки за її запитом можливе лише в судовому порядку та порекомендовано звернутися до суду з позовною заявою (а.с.25).

До вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми книги шостої ЦК України «Спадкове право».

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК).

У силу вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_6 про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно з частиною першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Відповідно до п. 4.9. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не змогла, оскільки на території міста Свердловськ Луганської області, де здійснювала свою діяльність приватний нотаріус ОСОБА_5, проводиться антитерористична операція.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Свердловськ Луганської області відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 розділу 2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та розяснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження.

Тобто, повторне заведення в теперішній час спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної влади України, є неможливим.

Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України від 02 версеня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 189-VIII), який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів.

Кабінетом Міністрів України 15 квітня 2015 року № 210 затверджено Порядок реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі, який визначає процедуру реєстрації у Спадковому реєстрі спадкових справ заведених на підставі статті 91 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте, зазначений Порядок не врегулював процедуру оформлення права на спадкування у разі, якщо спадкова справа заведена нотаріусом раніше і залишилася на території, на якій органи державної влади в теперішній час тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Тобто, матеріалами справи доведено, що на теперішній час, позивач з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40).

У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення «Вістіньш і Перепьолкінс протии Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс протии Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш протии Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п. 3)».

Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності позивача на спадкове майно порушено через тимчасову окупацію окремих районів Луганської області, проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, позивач вже декілька років з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права.

Відповідно до п. 23 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленному цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Після смерті чоловіка ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 в передбачений шестимісячний строк подала заяву приватному нотаріусу Свердловського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_5 про прийняття спадщини, внаслідок чого була заведена спадкова справа №12 від 14 березня 2011 року, про що свідчать наявні в справі інформаційні довідки. Отримати копію зазначеної спадкової справи ні позивач, ні суд не мають можливості, з Головного територіального управління юстиції у Луганській області повідомили, що приватна нотаріальна діяльність ОСОБА_5 по Свердловському міському нотаріальному округу була припинена наказом Головного Територіального управління юстиції у Луганській області від 29 березня 2016 року №151/В з 29 березня 2016 року, передача архівів вказаного нотаріуса до Луганського обласного державного нотаріального архіву не здійснена через форс-мажорні обставини, що існують на окремих територіях Луганської області (а.с.53).

Позивачем вживались заходи щодо звернення до нотаріуса ОСОБА_5, яка перебуває на окупованій території України, з питанням оформлення спадщини після чоловіка, але остання їй відмовила, мотивуючи відмову тим, що їй це не дозволяють зробити державні органи так званої Луганської народної республіки. Позивачем також долучено до матеріалів справи документи зі спадкової справи №12/2011 після померлого 26 листопада 2010 року чоловіка ОСОБА_4: переписані від руки свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотарісом ОСОБА_5, від 27 червня 2011 року на імя ОСОБА_1 на грошові заощадження, які знаходяться на рахунках в Свердловському відділенні ВАТ «Державний ОСОБА_7 України», а також витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи №12 від 14 березня 2011 року після померлого 26 листопада 2010 року ОСОБА_4, відповідь Держкомзему у Сумській області на запит нотаріуса, в якому начальнику відділу повідомляє, що ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 червня 2009 року за №1057, але право власності на земельну ділянку не було зареєстровано (відсутня відмітка про реєстрацію). Власник земельної ділянки ОСОБА_2, потім ОСОБА_4, право приватної власності на земельну ділянку підтверджується державним актом Серії ІІ-ЕМ №029651, земельна ділянка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, знаходиться на території Сергіївської сільської ради, загальною площею 4,42 га, кадастрові номери на плані: :01:001:0401 пай №157 та :01:001:0402 пай №157,0 (а.с.20,21,23,24).

Відповідно до повідомлення з ВАТ «Державний ОСОБА_7 України» у ОСОБА_4 наявні грошові заощадження та цінні папери у територіально-відокремлених безбалансових відділеннях (ТВБВ) 5450/018 на рахунках: №20002136, №200000310, №4, ТОБО 5450/041 на рахунках: №14618 (а.с.19).

Як вбачається з листа приватного нотаріуса ОСОБА_5 до Відділу Держкомзему у Білопільському районі Сумської області №77/02-14 від 08 червня 2011 року, вона просить відділ надати довідку про грошову вартість земельної ділянки, на яку видано державний акт Серії ІІ-СМ №029651, виданий Сергіївською сільською радою народних депутатів 17 травня 1999 року за 3156, свідоцтво про право на спадщину за законом видане Білопільською державною нотаріальною конторою Сумської області від 12 червня 2009 року за №1057, кадастровий номер :01:001:0401 пай №157 та кадастровий номер :01:001:0402 пай №157,01 з урахуванням коефіцієнту інфляції на день смерті померлого, тобто 26 листопада 2010 року, що мешкав за адресою: Луганська область, місто Свердловськ, селище Хмельницький, АДРЕСА_1. Дані необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину по спадковій справі №12/2011 року (а.с.22).

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час територія м.Свердловськ Луганської області знаходиться під контролем Російської Федерації, тимчасово окупована та Державою Україна не контролюється і будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, суд приходить до висновку, що позивач позбавлена можливості одержати свідоцтво про право на спадщину за законом у приватного нотаріса Свердловського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_5, оскільки її приватна нотаріальна діяльність була припинена наказом ГТУЮ у Луганській області від 29 березня 2016 року №151/В з 29 березня 2016 року, документи нотаріального діловодства та архів нотаріуса до Луганського обласного державного нотаріального архіву не була здійснена через форс-мажорні обставини; позбавлена можливості відкрити спадкову справу у іншого нотаріуса на материковій частині України, оскільки спадкова справа була належним чином відкрита та внесена у спадковий реєстр в м.Свердловськ Луганської області за законодавством України; позбавлена можливості в будь-який спосіб зобов'язати нотаріуса передати спадкову справу до нотаріусів материкової частини України.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які засвідчують його право власності.

Потреба захисту права власності в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України, виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, та передумовою застосування якого є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач, дотримавшись всіх вимог чинного законодавства України, які діяли на час відкриття спадщини, що регулюють правовідносини у спадкуванні, прийняла спадщину у порядку, передбаченому ст.1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса держави Україна з заявою про прийняття спадщини, а відтак набула право на спадкове майно, але фактично реалізувати своє право не має можливості за обставин, які не залежать від її волі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 392, 1269 ЦК України; ст. ст. 4, 11, 209, 247, 263,264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після чоловіка ОСОБА_4, який помер 26 листопада 2010 року, право власності на земельні ділянки (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: ріллю №157 площею 2,24 га та ріллю №157.01 площею 2,18 га (згідно з державним актом при округленні до двох цифр) на території Сергіївської сільської ради, надані на підставі рішення VI сесії 23 скликання Сергіївської сільської Ради народних депутатів від 28 квітня 1999 року, посвідчені державним актом на право приватної власності на землю Серії ІІ-СМ №029651, виданим 17 травня 1999 року на імя ОСОБА_2, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №156.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя