Справа № 751/2669/17 Провадження № 22-ц/795/216/2018 Головуючий у I інстанції - Ченцова С. М. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Бобрової І.О.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря: Зіньковець О.О.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_2, інтереси якої представляє адвокат ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 09.12.2017,

В С Т А Н О В И В:

15.05.2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, апелянт зазначає, що судом не враховано, що відповідач самостійно визначила собі інше місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_3, де проживає разом зі своїм чоловіком та дитиною. Ця квартира перебуває у власності бабусі відповідачки. Спірним житловим приміщенням відповідач не користується понад 8 років без поважних причин. Перешкод у користуванні спірною квартирою їй ніхто не чинить. Даних фактів відповідач не заперечує.

Судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про виклик та допит свідків, які б підтвердили факт не проживання відповідача у спірній квартирі.

Відповідач в триманні спірного житла участі не приймає, комунальні послуги нею не сплачуються.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що виходячи з конкретних обставин справи втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача, що підпадає під виняток, передбачений п.2 ст.8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавала. В судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вказувала, що не проживає в спірній квартирі близько року, комунальні послуги жодного разу не сплачувала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідачка порушила права позивача щодо її власності; не надано суду доказів того, що у відповідача є інше постійне житло, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2006, посвідченого державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори (а.с.39), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.40).

В своїх запереченнях на позовну заяву, ОСОБА_4 зазначила, що дійсно не проживає в спірній квартирі та тимчасово мешкала у своєї бабусі, але це зумовлено було станом її здоров'я, народженням дитини та напруженими стосунками з матір'ю (позивачем у справі). Власних ключів від квартири у неї ніколи не було. Позов ОСОБА_2 розцінювала як бажання приватизувати всю квартиру одноособово, позбавивши її майна (а.с.57).

Проте, вказані обставини не можуть бути підставою для відмови позивачу у позові.

Відповідно до довідки паспортної служби КП «Новозаводське» від 29.03.2017 № 2009 про склад сім'ї (а.с.4), у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 (позивач) з 2006 року, її син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2013 року, дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2007 року. Вже після подачі позову -27.07.2017 - в квартирі був зареєстрований малолітній син відповідача - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи ( а.с.58).

Згідно з актом від 12.05.2017 (а.с.5) ОСОБА_8 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 але не мешкає з квітня 2009 року.

Відповідно до копії акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї (до заяви від 21.12.2015 ), донька заявниці ОСОБА_2 мешкає у бабусі по АДРЕСА_4 (а.с.65).

Неприйняття судом першої інстанції цього доказу до уваги через надання його в копії, що розцінено в силу ст.58 та 59 ЦК України (в редакції 2004 року) як неналежність та допустимість доказу, суперечить приписам ч.2 ст. 64 ЦПК України (в редакції 2004 року), відповідно до якої, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Журнал судового засідання від 04.12.2017 не містить записів про заявлені клопотання з цього приводу. Крім того, суд невірно тлумачив як ст. 58, так і ст.59 ЦПК України (в редакції 2004 року).

З копії «Формуляра викладача» музичного відділення викладача бандури - ОСОБА_4 що відкритий 16.09.2009 вбачається, що остання вказала в графі «Домашня адреса» - АДРЕСА_3. Формуляр містить особистий підпис ОСОБА_8 (а.с.67).

Даний доказ взагалі залишився поза увагою суду. Хоча цей доказ і не має вирішального значення, проте має суттєве значення для розгляду справи, оскільки записи в формуляр внесені зі слів відповідача в той період, на який вказує позивач, тобто в 2009 році.

Доводи відповідача щодо неможливості проживати в спірній квартирі за станом здоров'я та через відсутність ключів не підтверджені будь-якими доказами. Інша обставина, на яку посилається відповідач - народження дитини - мала місце 21.07.2017 (дата народження дитини), тобто вже після пред'явлення позову.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст.156 ч.1 ЖК).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин понад один рік, втратила інтерес до даного житла, не оплачує комунальні послуги. З огляду на це, ОСОБА_4 слід визнати такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесені ОСОБА_2 судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 640 грн та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 960 грн підлягають стягненню на її користь із ОСОБА_4

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.3, 381- 384, 389 ч.3 п.2 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 640 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 960 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Головуючий:Судді: