П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: головуючого судді: Гордійчук С.О., суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Брикси Ю.Ю.

З участю представників сторін: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року, ухваленого в складі судді Оборонової І.В., повний текст якого складено 22 вересня 2017 року, у справі №560/1280/16-ц,

в с т а н о в и л а :

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями від 25 травня 2004 року - недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що в липні 2016 року під час здійснення дій щодо відчуження належного йому будинку, що розташований в АДРЕСА_1, йому стало відомо, що на підставі довіреності від 31 березня 2004 року 1/2 частина домоволодіння від його імені була подарована колишньою дружиною ОСОБА_6 дочці ОСОБА_3 за договором дарування від 25 травня 2004 року.

Вважає, що вказаний договір є недійсний, оскільки він не уповноважував ОСОБА_6 довіреністю від 31 березня 2004 року на вчинення будь-яких дій щодо відчуження його майна, згоди на відчуження частини будинку не надавав, що підтверджується відсутністю на довіреності його підпису із зазначенням його прізвища та ініціалів.

Зазначає, що приватний нотаріус посвідчуючи договір дарування, не перевірила повноважень ОСОБА_6 та документи, які є обов'язковими для посвідчення договору дарування та не відмовила у вчиненні такої нотаріальної дії.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, третя особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех Олена Петрівна, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, задоволено.

Визнано договір дарування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями від 25 травня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех Оленою Петрівною 25 травня 2004 року та зареєстрований в реєстрі №1592 недійсним.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на його незаконність, оскільки рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та наданих сторонами доказам. Судом не враховано, що позивач, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_6, оформив право власності на весь будинок на себе, але мав право тільки на 1/2 частину цього ж житлового будинку. Зазначає, що право власності позивача не порушено, оскільки за ним, після відчуження 1/2 частини спірного житлового будинку на користь своєї дочки, у його власності залишилася інша 1/2 частина цього ж будинку.

Судом залишено поза увагою, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуження спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Вказує, що права позивача не порушені, а тому звернення до суду з вказаним позовом є безпідставним.

Просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, просить залишити його без зміни.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення оспорюваних правочинів з видачі довіреності та дарування частини будинку не було додержано вимог, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції частково погоджується і колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України , представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції домоволодіння по АДРЕСА_1 на праві приватної власності належало ОСОБА_4, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 3640855 від 21 травня 2004 року (серія НОМЕР_1).

Згідно копії довіреності, посвідченої 31 березня 2004 року Соломіївською сільською радою Дубровицького району Рівненської області та зареєстрованої Соломіївською сільською радою в журналі реєстрації нотаріальних дій 30 березня 2004 року за № 60, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_6 оформити дарування 1/2 житлового будинку на дочку ОСОБА_3 (а.с.14).

На підставі вказаної довіреності 25 травня 2004 року, ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 уклала договір дарування 1/2 частини домоволодіння (житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями) по АДРЕСА_1 для ОСОБА_3 Вказаний договір посвідченого приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1592 (а.с.17).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Вбачається, що при поданні позову ОСОБА_4 просив визнати недійсним вказаний договір дарування з тих підстав, що він не уповноважував ОСОБА_6 довіреністю від 31 березня 2004 року на вчинення будь-яких дій щодо відчуження його майна, згоди на відчуження частини будинку не надавав, оскільки вказану довіреність не підписував і сама довіреність складена з порушеннями.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що довіреність від 31 березня 2004 року не була підписана ОСОБА_4, на ній не зазначено прізвища та ініціалів довірителя, а тому останній не уповноважував ОСОБА_6 на укладення від його мені договору дарування та згоди на його укладення не надавав, що є підставами для визнання такої довіреності та договору дарування від 25 травня 2004 року недійсними, однак будь-яких вимог щодо визнання вказаної довіреності недійсною, як першочергової підстави недійсності самого договору дарування, позивач не заявляв.

Тобто, на даний час довіреність ОСОБА_4 від 31 березня 2004 року є дійсною.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що договір дарування від 25 травня 2004 року не може бути визнано недійсним за відсутності для цього підстав, оскільки вирішення питання дійсності правочину залежить від вирішення питання про недійсність (дійсність) довіреності, на підставі якої укладено договір дарування

Крім того, вбачається, що суд першої інстанції установивши відсутність волі ОСОБА_4 на відчуження належної йому частини будинку шляхом укладення спірного договору дарування з передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України підстав, дійшов висновку про визнання договору дарування недійсним, однак не звернув уваги на склад сторін у справі, не залучив як відповідача (співвідповідача) особу, яка за дорученням продала спірну частину житлового будинку, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України (в редакції ЦПК 2004 року).

Апеляційний суд в силу положень, передбачених ст. 367 ЦПК України, позбавлений можливостей щодо залучення до участі у справі ОСОБА_6 у якості відповідача.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 376, ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, третя особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех Олена Петрівна, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 січня 2018 року.

Головуючий :

Судді :