СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2688/17

пр. № 2/759/852/18

23 січня 2018 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третя особа ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд усунути перешкоди у користуванні будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням; усунути перешкоди позивачу у користуванні будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням; виселити відповідачів із спірного приміщення, та стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати по справі, посилаючись на ті підстави, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 було розірвано, після чого ОСОБА_4 уклав шлюб із позивачем ОСОБА_2, у березні 2013 р. відповідач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 (колишнього чоловіка) про визнання права сумісної власності подружжя на рухоме та нерухоме майно та його поділ шляхом виділення частки в натурі та визнання права власності на його частку у якому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2016 відмовлено, однак ухвалою Апеляційного суду м. Києва вказане рішення скасовано частково та визнано за ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя на ? частину автомобіля НОМЕР_1. 27.12.2016 ОСОБА_4 подарував позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 і земельну ділянку на якій він розташований, однак відповідачі продовжують проживати в іншій частині спірного будинку, виселятися відмовляються та створюють перешкоди у користуванні ним у вигляді встановлення огорожі зачиненої на замок.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на порушення права власності позивача.

Відповідач та її представник проти вказаних позовних вимог заперечували, оскільки вважають, що даний позов є необґрунтованим та передчасним, так як відповідачі не чинять перешкоди позивачу, а навпаки позивачі від'єднали їх від газо та електропостачання. За всі роки проживання обох сімей у різних частинах будинку проживали без взаємних вимог один до одного, оскільки відповідач ОСОБА_6 народився у цьому будинку і проживає по цей день там із дня народження. Всі непорозуміння почались практично на передодні початку судового засідання.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подавши до суду відповідні письмові заперечення по предмету позову (а.с. 90-93).

Третя особа та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на порушення з боку відповідачів права користування житловим приміщенням.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 розірвано (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 02.08.2013 укладено шлюб (а.с. 8).

У квітні 2013 ОСОБА_5 звернулася із позовом до ОСОБА_4 про визнання права сумісної власності подружжя на рухоме та нерухоме майно та його поділ шляхом виділення частки в натурі та визнання права власності на його частку у якому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2016 відмовлено (а.с. 9-12).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.08.2016 рішення Святошинського районного суду м. Києві від 27.01.2016 скасовано частково та визнано спільною сумісною власністю автомобіль НОМЕР_2, номер шасі (кузова) НОМЕР_3, 2005 року випуску, а також визнано право власності на ? частину вказаного автомобіля (а.с. 15, 16).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 27.12.2016 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 жилий будинок АДРЕСА_1 і земельну ділянку на якій він розташований, кадастровий номер НОМЕР_4, площею 0,0750га (а.с. 17).

Відповідно до Технічного паспорту фактично будинок складається з двох частин. Входи до будинку (в різні його частини) відокремлені і незалежні один від одного. Позивач і третя особа проживають в одній частині будинку, а відповідачі проживають в іншій частині будинку (а.с. 23-26).

Згідно довідки Форми №3 та довідки про надання інформації на запит стосовно реєстрації за №31/26 від 31.01.2017 у спірному будинку зареєстровані та проживають чотири особи: ОСОБА_2 (власник будинку), ОСОБА_4 (чоловік власниці будинку) ОСОБА_6 (син ОСОБА_4) та ОСОБА_5 (колишня дружина ОСОБА_4) позивач її чоловік та відповідач ОСОБА_6 (а.с. 29, 30).

18.01.2017 представником позивача надіслано до відповідачів вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження будинком, шляхом зняття з реєстрації місця проживання та виселення, строком у десять робочих днів, з моменту отримання. Зазначені вимоги отримані 30.01.2017 (а.с. 31-38).

На 11 день, тобто 13.02.2017 після отримання вимоги позивачі намагалися потрапити до частини будинку де проживають позивачі але хвіртка на огорожі були зачинені на замок, що не дало можливості підійти до будинку, про що і було складено акт (а.с. 39).

Після другої спроби позивачами потрапити до частини будинку де проживають відповідачі працівниками ДОП Святошинського УП ГУ НП у м. Києві 08.12.2017 складено висновок, згідно якого зазначено, що 15.11.2017 до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві за зверненням представника позивача з приводу того, що він не може потрапити до будинку, так як всі двері зачинені на замки. Також у висновку зазначено, що під час проведення перевірки в ході відвідування будинку, двері ніхто не відкрив, опитати мешканців не вдалось можливим. У телефонній розмові відповідач повідомила, що на даний час у вказаному будинку не проживає так як у її часттині будинку вимкнуто газопровід та електроенергію (а.с. 133).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, нормами матеріального права встановлено право позивача, як власника будинку вільно ними розпоряджатися на власний розсуд, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача зазначив, що відповідачами встановлені огорожа зачинена на замок, яка перешкоджає позивачу та третій особі вільно користуватися другою частиною будинку.

Отже, позивач повина була надати суду докази, що саме відповідачі встановили огорожу зачинену на замок. Проте, матеріали справи таких доказів не мають, а акт складений представником позивача від 13.02.2017 не містить джерела, з якого отримана викладена у ньому інформація.

Також, надані до суду 05.01.2018 докази представником позивача із посиланням чинення перешкод відповідачами у вигляді здійснення оголошення та складеного висновку працівниками ДОП Святошинського УП ГУ НП у м. Києві від 08.12.2017 судом не приймається до уваги, оскільки подані вже після оголошення початку розгляду справи по суті відповідно до журналу судового засідання від 30.08.2017, що є порушенням норм ЦПК України (а.с. 120).

Крім того, представником позивача під час слухання справи клопотання про виклик свідків не заявлялося, отже єдиними доказами у справі є акт та висновок працівників ДОП Святошинського УП ГУ НП у м. Києві.

З наданих суду документів вбачається, що між позивачем та мешканцями другої частини будинку з яких є відповідачі, склалася конфліктна ситуація яка пов'язана із внутрішнім переконанням кожної із сторін та ґрунтується на припущеннях.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було надано суду достатніх та належних доказів у підтвердження того, що саме відповідачами були встановлені перешкоди, які не дають можливості позивачу вільно користуватися другою частиною будинку, яка перебуває у її власності, а відтак, з урахуванням того, що позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не підтверджені в залі судового засідання належними доказами, вони задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. 41 Конституції України; ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України; ст.ст. 109, 116 ЖК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 23.01.2018.