Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 344/16536/15-ц

провадження № 61-1574 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 вересня 2016 року у складі головуючого судді Татарінової О. А. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Горблянського Я. Д., Максюти І. О., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції (далі - ВДВС Івано-Франківського МУЮ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2015 року за ВП № 39997582.

Свої вимоги ОСОБА_3 обгрунтовував тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 листопада 2012 року задоволено позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 906 024 грн 46 коп. та стягнуто 3 219 грн судового збору. На підставі зазначеного рішення суду видано виконавчий лист, який у 2013 році пред'явлено до примусового виконання до ВДВС Івано-Франківського МУЮ. У 2014 році рішення суду було виконано, у зв'язку з чим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Однак на порушення вимог частини сьомої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» більше ніж через рік після закінчення виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 10 % від суми стягнення за виконавчим листом.

Вважаючи такі дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору незаконними, ОСОБА_3 просив скасувати зазначену постанову.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року, у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що оскільки виконавче провадження завершено із підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем здійснювалися певні заходи примусового виконання рішення, тому оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору винесено державним виконавцем із дотриманням установлених законом вимог.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення, які просить скасувати, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та постановити нову ухвалу, якою його скаргу задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 10 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судуцивільну справу № 344/16536/15-ц.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 30 вересня 2013 року державний виконавець ВДВС Івано-Франківського МУЮ Раковецький М. С. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 39997582 на підставі виконавчого листа № 0907/7759/2012, виданого 26 лютого 2013 року на виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором у розмірі 906 024 грн 46 коп. та стягнуто 3 219 грн судового збору. Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» був зазначений строк для добровільного виконання рішення суду.

Постановою державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ РаковецькогоМ. С. від 14 жовтня 2013 року у зв'язку з невиконанням боржником рішення суду в добровільному порядку накладено арешт на все рухоме майно ОСОБА_3

Постановою державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Раковецького М. С. від 14 жовтня 2013 року накладено арешт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та гараж № 4 за тією самою адресою, які належать ОСОБА_3, та заборонено їх відчуження.

Відповідно до акта опису й арешту майна від 27 січня 2014 року державним виконавцем проведено опис і накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до акта опису й арешту майна від 27 січня 2014 року державним виконавцем проведено опис і накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3, а саме: телевізор марки «Панасонік», кухонний куточок, пральну машину «Вірпул», м'який куточок.

Постановою державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Раковецького М. С. від 24 лютого 2014 року для участі у виконавчому провадженні призначено експерта Михайлову Т. В.

23 червня 2015 року державний виконавець ВДВС Івано-Франківського МУЮ Раковецький М. С. виніс постанову про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави 90 924 грн 34 коп. виконавчого збору.

Постановою державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Раковецького М. С. від 24 червня 2015 року виконавчий лист № 0907/7759/2012, виданий 26 лютого 2013 року на виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором у розмірі 906 024 грн 46 коп. та 3 219 грн судового збору, повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, установлено, що повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та виконання боржником рішення здійснено після закінчення строку для добровільного його виконання.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За приписами статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії (статті 1 та 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником у встановлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Виходячи з викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні вищевказаної скарги ОСОБА_3, оскільки оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2015 року ВП № 39997582 винесено із дотриманням вимог чинного на той час Закону України «Про виконавче провадження», адже боржником у встановлений строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання виконавчого листа. За таких обставин суд правильно вважав правомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору з боржника.

Розглядаючи указану скаргу, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого постановив законну й обгрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, постановив законну й обґрунтовану ухвалу.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги про те, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 березня 2016 року заочне рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, скасоване, апеляційний суд правильно зазначив, що на момент прийняття місцевим судом оскаржуваної постанови рішення набуло законної сили, а закінчення виконавчого провадження не пов'язане зі скасуванням рішення.

У зв'язку з цим безпідставними є аналогічні доводи касаційної скарги ОСОБА_3 щодо скасування вищевказаного заочного рішення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

О.В. Ступак

Г.І. Усик