Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1452/17 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Б.
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/1452/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне сумісне майно та поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2017 року, ухвалене головуючим суддею Сташківим Т.Б. у м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0,0783 га та незакінчений будівництвом житловий будинок /готовність 5%/, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати за нею право власності на ? частину даного нерухомого майна (а.с.3-4).

В обґрунтування позову зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2007, який розірвано за рішенням суду 22.01.2013. Під час шлюбу за рішенням Новоград-Волинської міської ради від 05.08.2010 було виділено та передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0783 га для будівництва і обслуговування житлового будинку. За час спільного проживання вони збудували фундаменти під житловий будинок та під літню кухню. Земельна ділянка була оформлена на ім'я ОСОБА_3 За наведених обставин, позивач вважає, що вона є співвласником спірної земельної ділянки та незавершеного будівництва в рівних частках з відповідачем, однак останній не визнає за нею цього права, а тому вона змушена звернутись до суду із зазначеним позовом.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 уточнила свої позовні вимоги і просила визнати право спільної сумісної власності подружжя на будівельні матеріали використані в процесі будівництва незакінченого будівництвом житлового будинку та господарської будівлі (літня кухня) та визнати за нею право власності на 1/2 даного майна (а.с.128).

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2017 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0783 га та будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку (ступінь готовності 6%) та незавершеної будівництвом господарської будівлі (ступінь готовності 8%) по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0783 га та будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку (ступінь готовності 6%) та незавершеної будівництвом господарської будівлі (ступінь готовності 8%) по АДРЕСА_1. Вирішено питання відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволені позову за безпідставністю позовних вимог.

Зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, є незаконним і необґрунтованим. При вирішенні спору суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду України по справі №6-2017цс15 від 16.12.2015, відповідно до якої спірна земельна ділянка вважається його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Визнавши будівельні матеріали використані в будівництві спільною сумісною власністю подружжя та відповідно - право позивачки на їх 1/2 частину, суд першої інстанції в рішенні суду не вказав ні які це будівельні матеріали, ні яка їх вартість. Крім того, позивачка пропустила передбачений законом строк звернення до суду, проте суд не звернув на це увагу.

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

У судове засідання позивач та відповідач будучи належним чином повідомленими, не з'явилися, заяв та клопотань не подали.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги і дав пояснення, які відповідають ним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2007 року, який рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.01.2013 розірвано (а.с.12).

Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 5.08.2010 № 682 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та передано у власність вищезазначену земельну ділянку площею 0,0783 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.63).

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 21.09.2010 ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,0783 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49).

Відповідно до довідки КП «Новоград-Волинське МБТІ» від 28.05.2015 готовність недобудованого житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 складає 5%. На земельній ділянці знаходиться фундамент під літню кухню з готовністю 8 % (а.с.8).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка та незакінчений будівництвом житловий будинок і господарська будівля набуті сторонами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, тому позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку та на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі незакінченого будівництва житлового будинку та господарської будівлі (літньої кухні) по АДРЕСА_1 - є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами.

Повністю погодитись із такими висновками неможливо, з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, та встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними /ст.63 названого Закону/.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норма статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення міської ради про передачу у власність відповідача земельної ділянки) не відносила до особистої приватної власності дружини та чоловіка земельну ділянку, набутої особою за час шлюбу внаслідок отримання земельної ділянки із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Врахувавши наведені норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що спірна земельна ділянка є його особистою приватною власністю, визнав її спільним сумісним майном даного подружжя та право позивачки на 1/2 частину земельної ділянки.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині визнання за позивачкою права власності на будівельні матеріали, які були використані у будівництві незавершеного будинку, суд першої інстанції не врахував наступне.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позову в означеній частині суд першої інстанції не врахував те, що уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 (а.с.128) не зверталась з позовними вимогами про визнання права власності на незавершений об'єкт будівництва - будинок і господарську споруду, а просила визнати право власності на матеріали й обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). При цьому позивачем не підтверджено та не надано належних та допустимих доказів щодо кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об'єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі зі ОСОБА_3 та їх перелік. З огляду на наведене, суд дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову без зазначення (назви) цих матеріалів чи обладнання та їх вартості, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15.

Враховуючи наведене, рішення підлягає скасуванню в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку (ступінь готовності 6%) та незавершеної будівництвом господарської будівлі (ступінь готовності 8%) по АДРЕСА_1 та ухваленню нового - про відмову у задоволенні даних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2017 року скасувати у частині задоволення позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку (ступінь готовності 6%) та незавершеної будівництвом господарської будівлі (ступінь готовності 8%) по АДРЕСА_1, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні даних вимог.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений: 31 жовтня 2018 року