Справа № 712/8/17-ц
Провадження № 2/712/72/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді Романенко В.А.

при секретарі - Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Територіальний сервісний центр МВС 7141 Регіонального сервісного центру в Черкаській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Територіальний сервісний центр МВС 7141 Регіонального сервісного центру в Черкаській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, посилаючись на те, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 з 11.09.2008 року.

19.04.2016 року шлюб між сторонами було розірвано, та відділом РАЦС по Соснівському району м. Черкаси Черкаського МУЮ було проведено реєстрацію розірвання шлюбу.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було придбано автомобіль НОМЕР_1.

Після розірвання шлюбу відповідач привласнив документи, що підтверджують факт придбання вищезазначеного автомобілю. Крім того відповідач тривалий час перебував у відрядженнях та використовував автомобіль особисто і мав можливість придбати інші транспортні засоби за кошти подружжя без відома позивачки.

Натеперішній час відповідач відмовляється поділити спільне майно подружжя.

Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину на автомобіль НОМЕР_1. Судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив суд в позові відмовити, пояснивши, що ОСОБА_2 дійсно за час перебування у шлюбі з позивачкою виступив покупцем автомобіля Ford Focus 2008 року випуску.

Продавцем спірного автомобіля виступала компанія, в якій працює ОСОБА_2 - AT «Джей Ті Інтернешнл Компані Україна», що підтверджується договором комісії від 25.02.2014 року.

ОСОБА_2, у звязку з придбанням 12 жовтня 2013 року частини житлового будинку № 100, що по вулиці Громова в м. Черкаси за 118600,00 грн., який потребував ремонту та наявністю в нього боргів, не мав коштів на придбання автомобіля навіть за акційною ціною.

Окрім цього, у розпорядженні відповідача перебував службовий автомобіль, що підтверджується листом АТ «Джей Ті Інтернешнл Компані Україна» від 06.11.2017 року № 836/11-17, тому необхідності придбавати власний автомобіль сімя на той час не мала.

27.01.2014 року ОСОБА_2 був повідомлений роботодавцем про лотерею з розіграшу автомобілів. Участь в цій акції відповідач прийняв на прохання батька ОСОБА_4, якому необхідний був автомобіль.

03.02.2014 року ОСОБА_2 стало відомо про результати розіграшу автомобілів. Кошти за автомобіль в сумі 37500,00 грн. необхідно було сплатити протягом декількох тижнів.

Кошти на придбання спірного автомобіля надав ОСОБА_4, оскільки метою придбання спірного автомобіля було забезпечення автомобілем ОСОБА_4 - батька відповідача, підтвердженням цього є той факт, що саме ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3, починаючи з лютого 2014 року та протягом усіх наступних років, фактично користувалися автомобілем НОМЕР_2, несли усі витрати щодо його утримання та експлуатації, в тому числі щодо обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (оригінали полісів знаходяться у ОСОБА_4 М.), про що знає, та не могла не знати позивачка.

Причиною оформлення автомобіля саме на ОСОБА_2, а не на батька, була економія коштів: за умовами продажу кожен автомобіль мав дві ціни: акційну ціну продажу для працівників компанії та її ринкову вартість (визначену експертом). Ціна продажу для працівників була дійсна лише у випадку, якщо автомобіль оформлюється безпосередньо на працівника компанії, у будь-якому іншому випадку (включаючи оформлення на найближчих родичів) машина продавалась по її ринковій вартості, що суттєво збільшувало її вартість.

Представник третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Представник Територіального сервісного центру МВС 7141 Регіонального сервісного центру в Черкаській області в судовому засіданні при вирішення даного питання покладався на думку суду.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталась.

Заслухавши сторони, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 5.12.2017 року.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

19 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, та відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції проведено реєстрацію розірвання шлюбу.

Позивач, в своїй позовній заяві, стверджує, що в період шлюбу сторонами був придбаний автомобіль НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Під час судового засідання, судом встановлено, що автомобіль НОМЕР_1, відповідно до договору купівлі-продажу ТЗ від 07.12.2016 року № 7141/2016/230031, був проданий ОСОБА_2 ОСОБА_2 ОСОБА_6.

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально.

Незважаючи на те, що, в силу ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, суд вважає, що, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на ? частину спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном сторін, позивачем обраний не вірний спосіб захисту її майнового права та інтересу, що не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Крім того, згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту пред'явлення позову про визнання права власності на ? частину спірного автомобіля, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

При цьому, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд звертає увагу на тому, що позивачка не вимагає визнання недійсним договору відчуження автомобіля третій особі, а лише просить визнати за нею право власності на ? частину спірного автомобіля.

Оскільки відповідач порушив майнові права, які підлягають захисту, позивачка мала право, в силу ст. 65 СК, або пред'явити позов про визнання спірного договору відчуження автомобіля недійсним, або, на свій вибір, вимагати стягнення на свою користь з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля.

Позивачка обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом визнання права власності на ? частину спірного автомобіля, що не узгоджується з роз'ясненнями викладеними у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже із цього роз'яснення слідує, що в разі відчуження одним із подружжя спільного майна, захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна.

Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 червня 2016 року суди не врахували, що способи та порядок поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і що сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, судові рішення в частині визнання за кожним з подружжя права власності на ? частину автомобілів вказаним нормам закону не відповідають.

На момент розгляду даної справи спірний автомобіль відчужений, та знаходиться у власності третьої особи, однак позивач в позовних вимогах просить суд визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на ? частину на автомобіль НОМЕР_1. Позивач не зверталася до суду з заявами про уточнення позовних вимог, про зміну предмету або підстав позову, збільшення або зменшення позовних вимог тощо.

За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту її майнового права та інтересу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Територіальний сервісний центр МВС 7141 Регіонального сервісного центру в Черкаській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 354, 355 ЦПК України).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Головуючий: