Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 752/13902/15-ц

провадження № 61-694 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика»,

представник відповідача - Єгоров Олександр Федорович,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс»,

розглянув у передньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, ухваленого у складі судді Хоменко О. Л., та ухвалу апеляційного суду

м. Києва від 21 вересня 2016 року, постановлену у складі суддів:

Слободянюк С. В., Махлай Л. Д., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 1 лютого 2008 року, укладений між ним та акціонерним банком «Таврика» (далі - АБ «Тавріка»).

Позовна заява мотивована тим, що 1 лютого 2008 року між АБ «Таврика» та товариством з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс» (далі -

ТОВ «Полібудсервіс Плюс») був укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії, предметом якого є надання кредитних коштів в сумі 1 300 000 грн з терміном погашення кредитних ресурсів до 29 січня 2010 року з оплатою по процентній ставці 19 % річних. У подальшому до вказаного договору були внесені зміни та доповнення, шляхом укладення додаткових угод. 1 лютого 2008 року між АБ «Таврика» та позивачем ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого останній передав, у рахунок забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником ТОВ «Полібудсервіс Плюс» зобов'язань за договором від 1 лютого 2008 року АБ «Таврика»

квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 8 вересня 2006 року.

Позивач зазначав, що договір іпотеки, у якому заставодавцем є не боржник за основним зобов'язанням, а майновий поручитель, не передбачає його зобов'язання перед кредитором за основним зобов'язанням. Позивач вказує на необхідність існування укладеного договору поруки, як на єдину підставу виникнення у нього зобов'язань перед кредитором. За відсутності договору поруки втрачається правовий зв'язок між кредитним договором та договором іпотеки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року

ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюванний договір іпотеки містить всі необхідні умови щодо яких сторонами досягнуто згоди. Підстав для визнання договору іпотеки недійсним, судом не встановлено. Посилання позивача на відсутність договору поруки є необґрунтованими та безпідставними, оскільки договір іпотеки не може бути підставою для виникнення між сторонами відносин поруки. Відповідно до норм діючого законодавства, іпотека та порука є різними видами забезпечення виконання, тому норми, що регулюють поруку, не застосовуються до правовідносин кредитора за основним зобов'язанням з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 18 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у рішенні суду першої інстанції міститься посилання позивача на ту обставину, що він є майновим поручителем. Однак, у позовній заяві зазначено про відсутність правових підстав набуття ним статусу майнового поручителя у зв'язку із тим, що оспорюваний договір іпотеки не може бути підставою для виникнення між сторонами відносин поруки, а відсутність укладеного договору поруки свідчить про те, що правовідносин між ним та кредитором за основним зобов'язанням не існує.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не було подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

4 січня 2018 року наведена вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скаргаОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 1 лютого 2008 року між АБ «Таврика» та

ТОВ «Полібудсервіс Плюс» був укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії, предметом якого є надання кредитних коштів в сумі 1 300 000 грн з терміном погашення кредитних ресурсів до 29 січня 2010 року з оплатою по процентній ставці 19 % річних . На забезпечення виконання зобов'язань за наведеним договором між

АБ «Таврика» та ОСОБА_4 1 лютого 2016 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира № 208, по вул. Ломоносова будинку 83-а в м. Києві.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Тобто, за правилами вказаної статті Закону, виконання зобов'язання перед кредитором забезпечується фактично усім майном іншої особи - поручителя.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважено перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем.

Вказана норма визначає, що іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Відповідно до частини першої статті 11 вказаного закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Той факт, що між банком та позивачем не було укладеного договору поруки, не може свідчити про недійсність договору іпотеки.

Згідно з частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також; усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваний договір іпотеки містить всі необхідні умови: предмет, права та обов'язки сторін, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та інше.

Судами встановлено, що при укладенні договору іпотеки сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору.

Належним чином дослідивши та надавши оцінку наданим позивачем доказам суди вірно дійшли висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Частина перша статті 215 ЦК України, передбачає що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивачем не наведено будь-яких правових підстав, передбачених зазначеною нормою, для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик