Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 235/492/16-ц

провадження № 61-16314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Папоян В. В., Кішкіної І. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № R2В, у відповідності до якого ОСОБА_4 було надано кредит в сумі

89 200,00 грн строком до 06 грудня 2016 року під 18 % річних за користування кредитом.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення прав вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого, позивач набув право нового кредитора за кредитним договором у тому числі до відповідача.

Оскільки відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, то позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних у сумі 78 925,53 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від

04 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо виникнення у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним

06 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від

04 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № R2В, який укладений

06 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 у розмірі 78 925,53 грн, з яких заборгованість за кредитом - 4 8652,99 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1 307,03 грн; інфляційні втрати на суму боргу - 27 022,06 грн та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання - 1 943,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» понесені ним судові витрати у сумі 2 557,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у зв?язку із неналежним виконанням взятих ОСОБА_4 зобов?язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення в судовому порядку. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав переходжу права вимоги від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «ФК «Гарантія та Довіра».

12 листопада 2016 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності у справі належних та допустимих доказів щодо переходу права вимоги від ПАТ «ВТБ «Банк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за кредитним договором від 06 грудня 2011 року № R2В є помилковим.

12 січня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені в запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до положень статей 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Тобто неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі. Аналогічні роз'яснення зазначено у правових позиціях викладених Верховним Судом України у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 та від 20.01.2016р у справі № 6-2765цс15.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» правомірно набуло право вимоги за кредитним договором від 06 грудня 2011 року

№ R2В, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості саме на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Донецької області від

01 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська