АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 686/5278/17
Провадження № 22-ц/792/152/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І., Корніюк А.П., Ярмолюка О.І.,

секретар Медведчук Н.Д.,

з участю: позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/5278/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 листопада 2017 року (суддя Логінова С.М.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

17 березня 2017 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що від шлюбу з відповідачем мають сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2013 року шлюб з ОСОБА_6 розірвано. Під час подружнього життя вихованням дитини займалась вона і її батьки, з якими вони проживали. Після розірвання шлюбу відповідач перестав цікавитись життям сина, усунувся від його виховання, не надає матеріальної допомоги.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 листопада 2017 року в позові відмовлено. Попереджено ОСОБА_6 1988 року народження про необхідність виховання сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. Покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням ОСОБА_6 батьківських обов'язків.

ОСОБА_4, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в

апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність і необґрунтованість судового рішення. Суд не взяв до уваги надані нею докази на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає матеріальної допомоги на утримання сина, чинить перешкоди у доступі дитини до культурних та інших духовних цінностей, порушує право дитини на належне медичне лікування, оскільки не надає дозволу на його виїзд за кордон для відпочинку та лікування. Доказів того, що вона чинить перешкоди у спілкуванні з сином, ОСОБА_6 не надав.

У засіданні апеляційного суду позивач підтримала апеляційну скаргу. Представник відповідача визнала її необґрунтованою у повному обсязі.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_6 з 29 липня 2006 року по 09 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

При відмові в позові суд виходив з того, що позивач не надала доказів навмисного свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Батько виявляє бажання спілкуватися із сином і піклуватися про нього. Позбавлення його батьківських прав не відповідає інтересам дитини.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону, на які посилався суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 150 СК України встановлено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Положеннями ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Отже, ухилення від виконання своїх обов'язків із виховання дитини повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини, внаслідок чого її фізичний, психічний і моральний розвиток піддаються небезпеці.

Доказів саме такої поведінки відповідача позивачем не надано.

Судом встановлено, що батько ОСОБА_6 мало цікавився вихованням та розвитком свого сина, проте бажає з ним спілкуватись та виявляти піклування про нього.

Згідно з висновком від 30 серпня 2017 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав, зважаючи на відсутність тих виключних обставин, які можуть слугувати підставою для цього.

Із наявного у матеріалах справи повідомленням Хмельницького міського Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 01 серпня 2017 року №01-23-71 встановлено, що за результатами психологічного консультування малолітній ОСОБА_7 виявляє переважно нейтральне, частково позитивне ставлення до батька.

З огляду на викладене, суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

При цьому судом правильно взято до уваги роз'яснення Верховного Суду України, що містяться у п.18 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, та попереджено ОСОБА_6 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладено на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Твердження ОСОБА_4 про те, що відповідач не піклується про сина, чинить перешкоди у доступі дитини до культурних та інших цінностей, порушує право дитини на належне медичне лікування, оскільки не надає дозволу на його виїзд за кордон для відпочинку та лікування, є безпідставними.

27 травня 2013 року відповідачем надана нотаріально посвідчена згода на отримання візи для тимчасових поїздок до будь-яких країн малолітнього сина ОСОБА_7 з будь-якою метою, у тому числі для відпочинку, навчання, оздоровлення тощо.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів не ґрунтується на законі.

На підставі ст. 212 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оцінивши надані сторонами докази у справі, суд прийшов до висновку, що відповідач не в повній мірі виконував батьківські обов'язки, проте бажає змінити свою поведінку і піклуватися про сина.

Рішення суду ухвалене з урахуванням якнайкращого забезпечення інтересів дитини відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права, і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 січня 2018 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ О.І. Ярмолюк

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай