Постанова

Іменем України

1 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 646/10156/15-ц

провадження № 61-3426 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року у складі судді Чудновської І. І., рішення апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року у складі суддів:

Хорошевського О. М., Кіпенка І. С., Шаповал Н. М.,

В СТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності відповідача, визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 12 жовтня

2007 року між нею та акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого відповідач надав їй кредит в іноземній валюті у сумі 163 500 дол. США, що за курсом Національного банку України на день укладення договору еквівалентно 825 675 грн 00 коп., зі сплатою 12,9 % річних та строком повернення до 13 жовтня 2025 року.

Вказувала, що договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки використання на території України іноземної валюти, як засобу платежу, отриманого за рахунок кредиту є незаконним. Діями банку щодо укладення кредитного договору в іноземній валюті, та фактичним наданням кредиту в національній валюті - гривні її було введено в оману. Неповне надання банком формації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, встановлення платежів, які споживач мав сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснював на власну користь, є порушенням частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, банком порушено порядок здійснення контролю за цільовим використанням платежів, передбачених статтею 1056 ЦК України, пунктом 2 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправними дії ПАТ «УкрСиббанк» щодо надання їй кредиту в іноземній валюті для розрахунку з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів; визнати недійсним кредитний договір № 0 від 12 жовтня 2007 року.

Ухвалами Червонозаводського районного суду м. Харкова від 7 жовтня

2015 року залучено до участі у розгляді справи як співвідповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та як третьою особою -

ОСОБА_3

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги про визнання договору недійсним є такими, що заявлені поза межами строку позовної давності. Вимоги про визнання дій відповідача противоправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України суд вважав необґрунтованими, оскільки відповідачем при укладенні кредитного договору було дотримані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем не доведено не отримання необхідної інформації про умови кредитування. Валютний контроль і перевірку банківської діяльності щодо валютного регулювання кредитних правовідносин здійснює Національний банк України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від

26 листопада 2015 року змінено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № 0 від 12 жовтня 2007 року відмовлено у зв'язку з недоведеністю.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оспорюваний договір було укладено у жовтні 2007 року, тобто до набрання чинності Законом України

№ 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким було передбачено заборону на надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті, а тому надання кредиту у валюті не порушувало вимоги законодавства України, яке діяло на той час. Договір містить усі істотні умови, підписаний позивачем та виконувався сторонами. Доводи позивача щодо надання їй не споживчого, а якогось іншого кредиту суд вважав недоведеними.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на доводи позивача про те, що договір кредиту був укладений внаслідок введення його в оману. Крім того, позичальнику не було надано повну інформацію про умови кредитування. Умови кредитного договору не відповідають критеріям справедливості, пропорційності, розумності та суперечать діючому законодавству України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 203 ЦК Українипередбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Грошовою одиницею України є гривня. При цьому, не встановлюються обмеження, щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав (стаття 99 Конституції України).

Статтею 192 ЦК Українипередбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент.

Порядок надання дозволу Національного банку України на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, відповідно до декрету Кабінету Міністрів України.

Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 жовтня 2007 року між акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позивачу надано кредит в іноземній валюті в сумі 163 500 дол. США, що за курсом Національного банку України на день укладення договору еквівалентно 825 675 грн 00 коп., зі сплатою 12,9 % річних та строком повернення до 13 жовтня 2025 року.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.5 договору сторони погодили, що банк надає позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1.

Пунктом 7.12 договору передбачено, що уклавши цей договір позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору та, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1 ознайомилась та підписала графік погашення кредиту, графік платежів визначення сукупної вартості кредиту та тарифи банку. Будь-яких зауважень щодо умов договору про надання споживчого кредиту та сукупної вартості кредиту не заявляла. Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій її тверджень про порушення відповідачем вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо детального розпису вартості кредиту.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України № 3795-VI від

22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

На час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Ураховуючи, що у акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», була ліцензія на здійснення валютних операцій, обмежень щодо надання споживчого кредиту у валюті на час укладення оспорюваного договору не було, позичальник отримала всю необхідну інформацію про умови кредитування, про що засвідчила своїм підписом, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав здійснення банком нечесної підприємницької діяльності щодо надання кредиту у валюті, чи введення ОСОБА_1 в оману щодо умов валютного кредитування.

Правильними є також висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання дій ПАТ «УкрСиббанк» протиправними щодо надання кредиту, як резиденту України, в іноземній валюті для розрахунку з іншими резидентами України на території України, та визнання бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, зокрема використання позичальником отриманої в банку валюти саме на розрахунки з іншими резидентами України.

Сторони відповідно до вимог цивільного законодавства погодили всі умови кредитування, банк мав повноваження на видачу кредиту у валюті, кредит є споживчим, використання кредиту за цільовим призначенням відповідно до пункту 3.4.1 договору є обов'язком позичальника, а здійснення валютного контролю покладено на Національний банк України згідно з повноваженнями, наданими йому за статтями 7, 44 Закону України «Про Національний банк України», статтями 13, 16 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від

19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Безпідставними є і доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій її вимог про визнання кредитного договору недійсним з підстав введення позичальника в оману, з посиланням на те, що наданий їй кредит не є споживчим. Суд апеляційної інстанції правильно зазначив про їх недоведеність, оскільки відповідно до пункту 1.4 договору кредит надавався для особистих потреб позичальника, а саме - придбання жилої нерухомості.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень правильно застосували норми матеріального та процесуального права, підстав для скасування судових рішень попередніх інстанцій немає.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року в незміненій частині після апеляційного перегляду, та рішення апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик