Номер справи 623/2055/17
Номер провадження 2/623/48/2018
РІШЕННЯ

іменем України

01 лютого 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді: Герцова О.М.

при секретарі: Рзаєвій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, -

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з відповідачем по справі вони уклали шлюб 17.08.2013 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківської області, актовий запис № 187. Згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01.11.2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від подружніх стосунків з ОСОБА_2 мають спільну дитину сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03.07.2014 року згідно з договором купівлі-продажу строни у справі придбали житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1, який був оформлений на відповідача.

Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею-600 кв.м. На вказаний земельній ділянці розташований житловий будинок піл. Літ.А-1 загальною площею 56,4 кв м, жилою площею 32,1 кв м, до якого примикають надвірні будівля: вбиральня під. Літ.Д, сарай під. Літ.Е,погріб під. Літ.Ж,паркан № 1 ворота № 2.

ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та стягнути з відповідача судовий збір.

Позивачка та її представник ОСОБА_4 надала суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

Відповідач надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Безумовне визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними доказами, що сторони у справі з 17 серпня 2013 року перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01.11.2016 року ( а.с.17).

03.07.2014 року згідно з договорами купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1, який був оформлений на відповідача.

Матеріали справи містять копію договора купівлі-продажу 1/2 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель, продавець ОСОБА_5, вказаний договір зареєстровано в реєстрі за № 815 приватним нотаріусом ОСОБА_6 та копію договора купівлі -продажу 1/2 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель продавець ОСОБА_7 вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 812 приватним нотаріусом ОСОБА_6 ( а.с.13, 15).

Вартість спірного будинку згідно довідки КП «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» складає 301908 гривень (а.с. 11).

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя

Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Придбавши спірний будинок під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, придбаний під час перебування сторін у шлюбі будинок є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності будинку лише відповідачу, на якого право приватної власності на будинок, суду не надано.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивачка просить визначити її частку у спільному майні подружжя і не ставить питання про реальний поділ нерухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Позивачем надано докази того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, є законні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину даного об'єкту.

За таких обставин, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовна заява ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду з позовом позивачка сплатила судовий збір в сумі 1509,54 грн. (а.с.2), який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 12,13, 81, 141, 247 ч.2, 259, 263-265ЦПК України, статями 60,63,69,70 СК України, статтею 368,372 ЦК України, суд

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами А-1, що розташований за адресою АДРЕСА_1 загальною площею- 56,4 кв м, в тому числі жила площа-32,1 кв. м, до якої надходять : житлова кімната 1- площею- 9,7 кв.м,житлова кімната 2- площею-10,0 кв.м ,житлова кімната З- площею-12,4 кв.м, кухня 5- площею-10,2 кв м. санвузол 4- площею-3,4 кв. м, веранда І -площею 10,7 кв.м , Д- вбиральня площею-1,2 кв.м, сарай Е площею-30,8 кв.м,погріб Ж-плошею 9,2 кв м, паркан№ 1- площею-20,0 кв.м, ворота № 2-площею-7,0 кв.м - що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнати втратившим силу на 1/2 частину правового документа на жилий будинок на ім'я ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 1509 гривень 54 копійок.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: О.М.Герцов