Справа № 257/2766/13-ц
Провадження № 2-в/185/109/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2018 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Андрухової Ю.Д., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі ЄУ № 257/2766/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Верховного суду від 15.06.2018 року направлено до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області копії матеріалів касаційного провадження № 61-23302ск18 у справі 257/2766/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.

09 липня 2018 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області відкрито спрощене позовне провадження у справі про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі ЄУ № 257/2766/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з повідомленням сторін.

Заінтересовані особи, повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, наявні в них матеріали по справі ЄУ № 257/2766/13-ц суду не надали, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі ЄУ № 257/2766/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України, відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Відповідно до ст.493ЦПК України, при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги: 1)частину справи,яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); 2)документи,надіслані (видані)судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; 3)матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; 4)будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; 5)відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; 6)дані,що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; 7)будь-які інші відомості,документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел. Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Відповідно до статті 494 ЦПК України передбачено, що на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні з участю всіх учасників цивільного процесу з утраченого провадження, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з утраченого провадження.

Враховуючи категорію даної справи, суд на підставі частини 5 статті 12 ЦПК сприяє встановленню фактів та обставин, необхідних для відновлення втраченого судового провадження, у тому числі шляхом отримання інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Також, суд при вирішенні даної заяви враховує, що під час розгляду цієї категорії справ суд не збирає та не досліджує нові докази, не робить висновків щодо правильності тверджень суду, який розглядав справу, та про обґрунтованість вимог заявника по суті раніше предявленого позову за втраченим судовим провадженням, тобто не здійснює судовий розгляд в його класичному розумінні, а лише виконує функцію щодо технічного відтворення раніше існуючих матеріалів провадження.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Київського районного суду м. Донецька, від 12 грудня 2013 року у справі № 257/2766/13-ц. Згідно рішення Київського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року у цивільній справі № 257/2766/13-ц в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити у повному обсязі.

Також з копій матеріалів касаційного провадження № 61-23302ск18 наявна ухвала Апеляційного суду Донецької області від 12 травня 2014 року, відповідно до якої апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилено, рішення Київського районного суду міста Донецька від 12 грудня 2013 року залишити без зміни.

На підставі зібраних і перевірених судом матеріалів, суд вважає за необхідне відновити частково втрачене судове провадження справи № 257/2766/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 488-495 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відновити втрачене судове провадження справи 257/2766/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення в частині:

- рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 01 жовтня 2012 року у справі 0522/6074/2012, згідно тексту якого

«12 грудня 2013 року Київський районний суд м. Донецька у складі: головуючого - судді Ополинської І.Г.,

при секретарі - Дємєнчук К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Донецьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та визнання договору дійсним, мотивуючи тим, що 30.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DODWGA, згідно якого останньої були надані кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 51280 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевою датою погашення 30.05.2028 року. В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 кредитного договору від 30.05.2008 року № DODWGA, 30 травня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 4763, а саме квартиру загальною площею 59.00 м2, яка розташована за адресою: м.Донецьк, вул. Щорса, 80А/18. З метою приведення у відповідальність до вимог ЗУ «Про акціонерні товариства», назву банку змінено на ПАТ «Приватбанк». Умови кредитного договору ОСОБА_3 не виконувала, порушивши встановлені графіком терміни щодо повернення суми основного боргу за кредитом та сплати відсотків за користування кредитом. В порушення Кредитного договору ОСОБА_3 зобовязалася щомісячно здійснювати погашення кредиту, згідно Графіку погашення кредитної заборгованості (додаток до Кредитного договору) та погашати щомісячно проценти за фактичне користування кредитними коштами. Відповідно до Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату предявлення вимоги, включаючи проценти за кредитом. 27 квітня 2012 року на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був надісланий лист-попередження, але ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_1 не було здійснено жодних дій, щодо усунення порушень зобовязання або повернення кредиту та інших належних платежів. Станом на 23 травня 2012 року заборгованість з повернення кредиту відповідно до кредитного договору склала 74573,89 доларів США, яка складається з наступного: 41080,88 доларів США заборгованість за кредитом, 15025,39 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 3955,81 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 10930,88 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи: 31,28 доларів США штраф (фіксована частина), 3549,65 доларів США штраф (процентна складова). Просив визнати дійсним договір іпотеки від 30.05.2008 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру загальною площею 59,00 м2, яка розташована за адресою: м.Донецьк, вул. Щорса, 80А/18, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «Приватбанк» з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, виселити Відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі зі зняттям реєстраційного обліку у органах МВС України, та стягнути з Відповідача судові витрати.

В ході розгляду справи судом представник позивача звернувся з письмовою заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд прийняти відмову від позовних вимог в частині визнання дійсним договір іпотеки від 30.05.2008 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 /а.с.179/

Ухвалою Київського районного суду м.Донецька від 12 листопада 2013 року провадження в справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору дійсним закрито. /а.с.187/

Крім того, в ході розгляду справи судом в судовому засіданні ОСОБА_3 було надано оригінал паспорту громадянина України (для огляду в судовому засіданні), відповідно до якого нею було змінено прізвище на ОСОБА_2 під час реєстрації шлюбу. Копія паспорту приєднана до матеріалів справи. /а.с. 182-185/

Представник позивача, Відповідач, представник Відповідача, третя особа в судове засідання не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, звернулися на адресу суду з письмовими заявами, у якій просили суд розглянути цю справу під час їх відсутності.

При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності осіб, які не з»явилися, на підставі наявних у справі доказів.

Раніше допитана в ході розгляду справи судом в судовому засіданні представник Позивача ОСОБА_7, яка діяла на підставі перевірених судом повноваженнях (довіреності), надала пояснення, які аналогічні викладеним в позовній заяві. Підтримала позов та наполягала на його задоволенні.

Раніше допитаний в ході розгляду справи судом в судовому засіданні представник Відповідача ОСОБА_8, який діяв на підставі перевірених судом повноваженнях (довіреності), заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що Банком не було виконано вимоги ЗУ «Про іпотеку», оскільки Банк не звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості з сплати кредитних коштів до ОСОБА_2, а тому даний позов заявлений передчасно, у звязку з чим не підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази у їх сукупності, суд дістається висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду даної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заявлення клопотань.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, згідно з ч.1 ст.131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази чи повідомити про них суд до початку розгляду справи по суті.

Сторони розпорядились своїми правами за власним розсудом, вказали, що надали суду всі наявні в них докази, від подання інших доказів відмовились і просили розглянути цю справу за наявними матеріалами, тому суд розглядає цю справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи.

Так, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються умовами договорів, а саме : Кредитного договору № DODWGA від 30.05.2008 р. (Далі - кредитний Договір), Договору іпотеки № б/н від 30.05.2008 р. (далі Договір іпотеки), а також Постановою Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та загальними нормами Цивільного кодексу України щодо договірних зобов»язань, зокрема ст.ст. 526, 626, 589, 591, 610-611, 1054,1049 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. У разі порушення боржником зобов'язання він повинен, на підставі ч. 1 ст. 549 ЦК України, сплатити кредиторові неустойку (штраф, пеню).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язаня.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, тобто положення щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно з ч.1 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Таким чином, реалізація заставленого (іпотечного) майна може буди реалізована в примусовому порядку лише з прилюдних торгів.

Право банку на звернення стягнення на предмет застави передбачено ст.ст. 589,590 ЦК України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено правові наслідки порушення обов'язків Іпотекодавця, а саме: у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зоб в'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Зазначені положення статей Закону України «Про іпотеку», також обумовлені статтями 589-590 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у встановленому законом.

Згідно з ч.2 ст. 39 Закону України „Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно із ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що 30.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DODWGA, згідно якого останній були надані кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 51280 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевою датою погашення 30.05.2028 року /а.с.12-17/.

Так, у відповідності до умов кредитного Договору та графіку погашення кредиту ОСОБА_2 не погашає основний кредит у передбачених договором сумах, відсотки за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 кредитного договору від 30.05.2008 року № DODWGA, 30 травня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 4763, а саме квартиру загальною площею 59.00 м2, яка розташована за адресою: м.Донецьк, вул. Щорса, 80А/18. /а.с.18-22/

Невиконання ОСОБА_2 своїх зобов»язань за кредитним договором призвело до виникнення заборгованості по кредиту.

Так, станом 23 травня 2012 року заборгованість з повернення кредиту відповідно до кредитного договору склала 74573,89 доларів США, яка складається з наступного: 41080,88 доларів США заборгованість за кредитом, 15025,39 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 3955,81 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 10930,88 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи: 31,28 доларів США штраф (фіксована частина), 3549,65 доларів США штраф (процентна складова). /а.с.6-9/

27 квітня 2012 року на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 банком був надісланий відповідний лист-попередження. /а.с.10/.

Ці обставини визнані сторонами у справі, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають і приймаються судом до уваги.

Однак, розв»язуючи цей спір в частині звернення стягнення на предмет іпотеки суд не вбачає підстав для задоволення таких вимог з огляду на таке.

Відповідно до вимог Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за Договором кредиту. Позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Згідно з умовами Договору іпотеки та ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок Предмета іпотеки Позивач має право задовольнити свої вимоги за Договором кредиту в повному обсязі, тобто, включаючи, повернення Кредиту, сплату процентів, неустойки (пені, штрафу), відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимог за Договором кредиту та збитків завданих порушенням Договору кредиту.

Відповідно до положень Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду обов»язково зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмету іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, враховуючи дійсний зміст наведеної норми права, у рішенні суду обов»язково мають бути зазначеними всі складові, прямо передбачені ст.39 Закону України «По іпотеку».

В даному випадку судом вживалися заходи для повного з»ясування обставин, що мають значення у справі, однак представник Позивача вважав достатнім чином конкретизованими заявлені Банком вимоги, чітко спосіб реалізації предмету іпотеки не визначив і від подання доказів в підтвердження тих обставин, які слід було необхідно обов»язково з»ясувати категорично відмовився. Діючи відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених вимог і самостійно збирати докази.

Як відмічалося вище, положеннями статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд позбавлений можливості перевірити заявлені вимоги на відповідність закону, виконати вимоги ст.39 Закону України «Про іпотеку», самостійно визначити спосіб реалізації майна та його початкову вартість, обєктивно вирішити всі питання, прямо передбачені законом.

Таким чином, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна. В даному випадку Позивач ставить питання про розмір звернення стягнення на обєкт нерухомого майна а вартість його не підтверджена Позивачем документально, тому суд позбавлений можливості дати об»активну оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна.

Крім того, судом встановлено, що Позивач просить звернути стягнення не вказуючи початкову ціну даного нерухомого майна, але судове рішення в жодному випадку не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач не надав суду належних доказів, щодо визначення початкової ціни вказаної квартири, яка є предметом іпотеки.

Тому цей спосіб захисту порушеного права був обраний Позивачем передчасно.

Все вищевідзначене є підставою для відмови Позивачеві у задоволенні цього позову в частині звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметами іпотеки. Вирішуючи питання про виселення Відповідача та усіх мешканців, які проживають в квартирі, суд також приходить до висновку, що такі вимоги є неконкретизованими, недоведеними та передчасними.

Так, в матеріалах справи, відсутні дані, з яких би вбачалося хто є зареєстрованим, крім Відповідача, в квартирі АДРЕСА_1. Таким чином, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт проживання, крім Відповідача, будь-яких інших осіб за вказаною адресою, на виселенні яких наполягає Позивач. ОСОБА_9 не конкретизує приз віща ім»я та по батькові осіб, яких він, крім відповідачів, вимагає висилити, позовних вимог до них не зверталось. Як відмічалося вище, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях і суд не може вийти за межі заявлених вимог.

Більш того, вимоги про виселення Відповідача у справі взагалі є передчасними з огляду на таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», вимогами Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.

Отже, виходячи з аналізу вказаних норм права суду належить чітко враховувати вимоги частин другої та третьої статті 40 вказаного Закону України, якими встановлений певний порядок дій іпотекодержателя (банку).

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Однак, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо виконання положень, встановлених частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги одночасно зі вказаним рішенням не можуть бути задоволені, так як на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення вказаних житлових приміщень їх мешканцями (стаття 3 ЦПК України).

Отже, недотримання визначеної законом процедури при виселенні мешканців житлового будинку чи житлового приміщення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для відмови в позові.

Доказів дотримання Позивачем вищезазначеної законом процедури при виселенні Відповідача матеріали справи не містять, таких доказів у судовому засіданні також не надано і представником Позивача у порушення положень ст.60 ЦПК України.

В зв»язку з вищенаведеним суд також відмовляє Позивачеві в задоволенні позову в цій частині його позовних вимог.

Інших обставин судом встановлено не було.

На підставі викладеного, Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Закону України « Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 526, 589, 591, 598, 610-611, 625 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 10,11,11-1, 60,61,212,213,214,215 226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Київський районний суд м. Донецька протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справ, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:»

- Ухвали Апеляційного суду Донецької області від 12 травня 2014 року у справі ЄУ № 257/2766/13-ц, № провадження 22ц-775/2079/14, згідно тексту якої

«12 травня 2014 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Лоленко А.В.

суддів: Груіцької Л.О.,Солодовник О.Ф.

при секретарі: ПапоянК,А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" на рішення Київського районного суду міста Донецька від 12 грудня 2013 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк'' до ОСОБА_1, третя особа; ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. -

В С Т А НОВИВ:

Рішенням Київського районного суду міста Донецька від 12 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_10, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, шо 30.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_11 було укладено кредитний договір , згідно якого останній були надані кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 51280 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевою датою погашення 30.05.2028 року.

В забезпечення виконання умов договору 30.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_12 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_13 надала в іпотеку квартиру.

Невиконання ОСОБА_2 своїх зобов»язань за договором призвело до виникнення заборгованості по кредиту.

Так, станом на 23 травня 2012 року заборгованість з повернення кредиту складала 74573,89 доларів США, яка складається з наступного:: 41080..88 доларів США - заборгованість за кредитом, 15025.39 доларів США заборгованість про процентам за користування кредитом, 3955,81 доларів США- заборгованість по комісії за користування кредитом, 10930.88 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов»азань за договором, а також штрафи: 31.28 доларів СЩА - фіксована частина, 3549,65 доларів США - процентна складова.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити заявлені позовні вимоги з тих підстав, що відмова у задоволенні позовних вимог через відсутність доказів, щодо співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна є незаконною: суд повинен був в рішенні зазначити: .д визначенням початкової ціни продажу предмету іпотеки на підставі оцінки мата суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна', проте суд не зробив цього, що свідчить про порушення зі сторони суду норм діючого законодавства тощо.

Суд вважає можливим справу розглянути у відсутності ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про розгляд справи телефонограмою.

Заслухавши доповідача, пояснення представника Банку, який просив рішення суду скасувати, задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі, заперечення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_14, який просив рішення суду залишити без зміни, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонам та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких, у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не зазначені всі складові, які передбачені ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Судом першої інстанції вживались заходи щодо повного з»ясування обставин справи, але відомостей, які необхідні для правильного вирішення справи позивачем не надано. Так, в справі відсутні відомості про визначення розміру комісійних, пені, штрафів у валюті України - гривні. Не визначена також початкова ціна предмета іпотеки.

Ринкова вартість предмета іпотеки на момент укладення кредитного договору це не є початковою ціною предмета іпотеки.

Крім того, апеляційним склом неодноразово роз»яснювалось право Банку надати відповідні розрахунки комісійних, пені, штрафів у гривні, також надати суду відомості про ринкову вартість квартири на момент розгляду справи, але банк відмовився від надання відомостей про ринкову вартість квартири на моменту розгляду справи, чим позбавив суд можливість зробити об»активну оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові про виселення, оскільки по-перше, відсутні дані, з яких вбачається, хто в квартирі проживає, зареєстрований , їх прізвища, ім»я та по-батькові.

По-друге. Банком не виконані вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а тому вимоги банку щодо виселення с передчасними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не є підставами' для скасування рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303. 308, 313-3 ! 5 ЦП К України, апеляційний суд. -

У X В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Донецька від 12 грудня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Суддя:»

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення (складення).

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому ухвалу не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Ухвала знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб - адресою:http://reyestr.court.gov.

Суддя А. С. Зінченко