Житомирський апеляційний суд
Справа №278/514/17 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О.М.
Категорія 21 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі

цивільну справу №278/514/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Силіна Наталія Володимирівна, Собчук Богдан Володимирович, про визнання договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 Посилаючись на положення ст.ст.203,215,234 ЦК України, просив визнати договір дарування від 27 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіною Н.В., зареєстрований у реєстрі за №1600, недійсним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що за спірним договором дарування відчужив ? ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 своїй колишній дружині - ОСОБА_2 Однак договір був по суті фіктивним, оскільки він не мав на меті відчужувати свою частку квартири, оскільки іншого житла не має. Договір було укладено за згодою подружжя з метою приховати майно, на яке можна було б звернути стягнення, у зв'язку з тим, що взяв у борг значну суму коштів та не мав можливості розрахуватися із боргами. Після укладення договору майно із його володіння не вибуло. Він продовжував проживати у квартирі. Оплачував комунальні послуги та здійснював ремонт помешкання. Після розлучення стосунки з ОСОБА_2 погіршилися. Остання змінила замки та не допускає його до квартири.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 19 липня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Собчука Б.В. (а.с. 46).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Зокрема зазначає, що суд безпідставно не долучив до матеріалів справи докази у підтвердження фіктивності правочину - боргову розписку та квитанції про оплату комунальних послуг. Встановивши, що спірна квартира є його єдиним житлом, суд належної оцінки даній обставині не надав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом установлено та матеріалами справи доводиться, що 02 листопада 2007 року Комунальним підприємством «Агроводсервіс» Житомирської районної ради видано свідоцтво про право власності на житло, за яким квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.10).

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві приватної власності належало по 1/2 частці вищезгаданої квартири (а.с.11).

Відповідно до договору дарування серії ВРД №941150 від 27 грудня 2010 року, ОСОБА_1 свою 1/2 ід. частку квартири АДРЕСА_1 передав у власність безоплатно (подарував) ОСОБА_2 (а.с.12). Сторони підтвердили, що договір не носить характеру удаваного та фіктивного правочину, вони розуміють зміст договору і усвідомлюють правові наслідки його укладання, їхні дії відповідають дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки і вони діють за власною волею без примусу (п.7.2 договору).

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 15 березня 2016 року (а.с.9 зворот).

У подальшому ОСОБА_2 передала квартиру №13 у АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири серії НВА №374472 від 23 вересня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. та зареєстрованим в реєстрі за №2404 (а.с.41-42).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 стверджував, що подарував належну йому частку спірної квартири дружині з метою приховати майно, на яке можна звернути стягнення, оскільки позичив значну суму коштів у ОСОБА_6 та не міг розрахуватися із борговим зобов'язанням. Запевняє, що договір дарування є фіктивним, так як не мав на меті створення юридичних наслідків.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до частини п'ятої ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Із змісту ксерокопії розписки від 03 березня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_6 100 000 грн., які зобов'язувався повернути до 01 січня 2011 року. Доводи апеляційної скарги з приводу даної розписки грунтуються на переоцінці показань свідка ОСОБА_7 (дружини померлого кредитора), яка допитувалася судом першої інстанції. Обставина вчасного неповернення позивачем боргу кредитору іншими доказами не підтверджується, зокрема не підтверджується настання для ОСОБА_1 негативних наслідків. За таких обставин у матеріалах справи відсутні беззаперечні (належні та допустимі) докази існування обставин, які б змушували позивача приховувати ? частину кватири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що після укладення договору дарування позивач продовжував проживати у спірній квартирі будь-якими квитанціями про проведення ним ремонтних робіт після укладення договору дарування не підтверджені, а квитанції, які надані апеляційному суду для огляду щодо сплати комунальних послуг, датовані числами після звернення позивача із даним позовом до суду.

Із огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що у відповідача був відсутній намір створити юридичні наслідки.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального та матеріального права, то апеляційний суд його залишає без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 29 жовтня 2018 року.