Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 501/2693/15

провадження № 61-258 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» (надалі - ДП «ІМТП»)
представник відповідача-Подуфалова Ірина Вікторівна
третя особа без самостійних вимог на стороні позивача
-незалежна профспілка працівників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту,
треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача
-директор ДП «ІМТП» Крук Юрій Юрійович,
-перший заступник директора ДП «ІМТП» Слівчук Юрій Васильович,
-профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту,
-спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області у складі головуючого судді Смирнова В. В. від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі суддів Кривця Ю. І.; Таварткіладзе О. М., Фальчука В. П., від 07 квітня 2016 року.

Встановив:

05 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ДП «ІМТП», треті особи: незалежна профспілка працівників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, директор ДП «ІМТП» Крук Ю. Ю., перший заступник директора ДП «ІМТП» Слівчук Ю. В., профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що з 20 квітня 2005 року вона працювала в ДП «ІМТП» на посаді тальмана четвертого терміналу. 26 січня 2015 року відповідачем було видано накази за № № 33 та 46/0 і переміщено її з 02 лютого 2015 року на посаду тальмана третього терміналу, з оплатою за штатним розписом, режим роботи - багатозмінний цілодобовий. Зазначені накази ОСОБА_3 вважає незаконними з посиланням на те, що її переміщення проведено з порушенням вимог частин першої та третьої статті 32 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), а саме: переведення і скорочення чисельності працівників та штату проведено без її згоди, без попередження за два місяці про впровадження відповідних змін, без попередження за три місяці профспілкового органу. 02 лютого 2015 року ОСОБА_3 відмовилася виконувати накази за № № 33 та 46/0 і вказує у позові, що з того часу відповідач не допускає її до роботи, не нараховує і не виплачує заробітної плати. 05 травня 2015 року ОСОБА_3 було ознайомлено з наказом від 29 квітня 2015 року за № 247-О про ще одне її переміщення з 05 травня 2015 року постійно на посаду тальмана четвертого терміналу з оплатою за штатним розписом, з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, з багатозмінним цілодобовим режимом роботи. Такий наказ позивач також вважає незаконним.

На підставі наведеного ОСОБА_3 просила суд визнати незаконними та скасувати накази директора ДП «ІМТП»: від 26 січня 2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» (надалі - наказ від 26 січня 2015 року за № 33) в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_3; від 26 січня 2015 року за № 46/0 «Про переміщення ОСОБА_3.» (надалі - наказ від 26 січня 2015 року за № 46/0); від 29 квітня 2015 року за № 247-О в частині переміщення ОСОБА_3 (надалі - наказ від 29 квітня 2015 року за № 247-О), а також просила стягнути з ДП «ІМТП» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2015 року і по 05 травня 2015 року. Також, ОСОБА_3 просила суд поновити їй строк на оскарження наказів директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № № 33 та 46/0.

Рішенням Іллічівський міського суду Одеської області від 20 листопада 2015 року поновлено ОСОБА_3 строк на звернення до суду з позовом та відмовлено в його задоволенні у повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, міський суд виходив з того, що наказами від 26 січня 2015 року за № № 33 та 46/0 позивача було переміщено зі структурного підрозділу четвертий термінал до іншого структурного підрозділу відповідача - третій термінал. Переміщення відбулося в межах посади позивача, обумовленої трудовим договором - «тальман», із збереженням істотних та усіх інших умов праці. Переміщення відбулося з дотриманням вимог частини другої статті 32 КЗпП України і воно не потребувало попередньої згоди працівника та профспілкового органу. Наказ від 26 січня 2015 рок за № 46-О було видано на підставі чинного та законного наказу від 26 січня 2015 року за № 33, а тому суд визнав позовні вимоги про визнання такого наказу недійсним та його скасування похідними і відмовив у їх задоволенні.

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 лютого 2016 року доповнено рішення цього ж суду від 20 листопада 2015 року та відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2015 року і по 05 травня 2015 року, та про допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць і поновлення на роботі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області 07 квітня 2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 листопада 2015 року та додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 лютого 2016 року залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків на предмет відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

29 квітня 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року і ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_3 посилається на те, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про те, що її було переміщено на іншу роботу на тому ж підприємстві, а не переведено, і такі висновки суперечать правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-1178цс15. Наслідком вказаних помилкових висновків апеляційного суду стало безпідставне застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 33 КЗпП України, замість її частин першої та третьої.

Позивач зазначає, що її повторне переведення з посади тальмана третього терміналу на посаду четвертого терміналу спірним наказом від 29 квітня 2015 року за № 247-О є незаконним, оскільки відповідач в даному випадку також вийшов за межі умов трудового договору і провів переведення позивача без її згоди зі скороченням постійного робочого місця та посади, обмовленої трудовим договором.

Крім того, ОСОБА_3 звертає увагу касаційного суду на помилковість висновків апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона відмовилася від переміщення в січні 2015 року і виходила протягом більше як двох місяців на роботу на своє робоче місце, визначене наказом начальника порту (первісний трудовий договір) від 20 квітня 2005 року за № 74/Л.

ОСОБА_3 вважає помилковими висновки апеляційного суду на предмет правової кваліфікації правовідносин між сторонами у справі, що на її думку унеможливило скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з грубим порушенням вимог процесуального та матеріального права.

08 серпня 2016 року ДП «ІМТП» подало заперечення на касаційну скаргу обґрунтоване тим, що суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків про те, що двічі відбулося законне переміщення позивача з дотриманням вимог частини другої статті 32 КЗпП України і підстави для визнання незаконними та скасування наказів від 26 січня 2015 року за № № 33 та 46/0, від 29 квітня 2015 року за № 247-О відсутні. Зазначає, що позивач без поважних на те підстав пропустив строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Відповідач посилається на незмінність посади і умов праці ОСОБА_3, а також безпідставність посилань у касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-1178цс15, оскільки фактичні обставини справ є різними.

Вважає, що неявка позивача на роботу не може кваліфікуватися як вимушений прогул, оскільки вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

31 жовтня 2016 року незалежна профспілка працівників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту подала до касаційного суду клопотання про необхідність ухвалення рішення у даній справі з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-1178цс15 та у постанові від 27 червня 2012 року в справі № 6-65цс12, а також правових висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в ухвалі від 14 вересня 2016 року, провадження № 6-16289св16.

Інші учасники справи правом на подання заперечень на касаційну скаргу не скористалися.

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 16 вересня 2016 року № 319 «Про державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» () перейменовано у державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

18 грудня 2017 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами частини першої-третьої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 235 КЗпП України поновлення на роботі, зміна формулювання причин звільнення, оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Нормами частини третьої статті 64 ГК України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Національний класифікатор України «Класифікатор професій» ДК 003:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327 (чинний від 01 листопада 2010 року) у розділі п'ятому містить посилання на таку професію як «тальман», код класифікатора професій - 4131.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-1178цс15 дійшов правових висновків, що власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади) (витяг з правового висновку).

Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов'язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій. Оскільки переміщення позивачки здійснено на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ, у тій же місцевості та в межах відповідної посади, тобто відбулась лише зміна робочого місця (місця безпосереднього виконання роботи), структурного підрозділу у тій самій місцевості, не змінилась жодна з істотних умов трудового договору позивачки, можна зробити висновок про те, що позивачку було саме переміщено, а не переведено в інший структурний підрозділ, зокрема з посади тальмана четвертого терміналу на посаду тальмана третього терміналу (постанови Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справах № № 6-1429цс17, 6-1471цс17, 6-1568цс17).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті визначає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Частина друга статті 32 КЗпП України трактує поняття «переміщення» у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Вона передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов'язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій.

При розгляді справи судами попередніх інстанцій встановлено, що з 05 жовтня 2001 року працювала в ДП «ІМТП» на різних посадах, в тому числі, з 20 квітня 2005 року на роботі в ДП «ІМТП» на посаді тальмана, місце праці - четвертий термінал (а. с. 7, 16).

У відповідному розділі Національного класифікатора України «Класифікатор професій» ДК 003:2010 міститься посада «тальман» і відсутні такі посади як «тальман третього, четвертого чи іншого терміналу».

Наказом директора ДП «ІМТП» від 23 грудня 2013 року № 638 затверджено посадову інструкцію тальмана терміналу. Наказом ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 33 були виключені зі штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади, в тому числі посада тальмана четвертого терміналу. Відповідно до пункту 2 цього наказу було здійснено переміщення з 26 січня 2015 року працівників у структурний підрозділ «3-й термінал». Наказом ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 46-О ОСОБА_3 переміщено постійно з 02 лютого 2015 року тальманом третього терміналу.

Наказом ДП «ІМТП» від 29 квітня 2015 року за № 247-О ОСОБА_3 переміщено постійно з 05 травня 2015 року тальманом четвертого терміналу.

Судами вірно встановлено, що зміни істотних умов трудового договору позивача в даному випадку не відбулося, оскільки протилежного не доведено зібраними у справі доказами. Встановлено, що відбулося саме переміщення позивача, і проведено його було двічі з дотриманням норм частини другої статті 32 КЗпП України, оскільки переміщення здійснювалося на тому ж підприємстві на інші робочі місця, в інші структурні підрозділи, у тій же місцевості та в межах відповідної посади.

На підставі таких встановлених обставин, суди дійшли висновків про відсутність правових підстав для скасування наказів ДП «ІМТП»: від 26 січня 2015 року за № 33 та № 46-О; від 29 квітня 2015 року за № 247-О.

Наведені висновки не суперечать правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1178цс15, від 01 листопада 2017 року у справі № 6-1471цс17, а спростовують доводи касаційної скарги на предмет помилкового встановлення судами попередніх інстанцій характеру правовідносин між сторонами у справі та помилкового застосування при вирішенні справи положень частини другої статті 32 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про безпідставне нехтування судами попередніх інстанцій при розгляді справи правової позиції Верховного Суду України, висловленої за аналогічних правовідносин у постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-1178цс15, також не заслуговують на увагу, оскільки Верховним Судом України розглядалася справа з іншими, відмінними від даної справи, фактичними обставинами. Зокрема, в наведеній справі власник підприємства вийшов за межі трудового договору та перемістив працівника без його згоди, змінивши істотні умови трудового договору, такі як: тривалість робочого часу, розмір заробітної плати, робітничу кваліфікацію. Верховний Суд України дійшов висновків, що відбулося не переміщення, а переведення працівника і що на такі правовідносини поширюються гарантії, передбачені частинами першою та третьою статті 32 КЗпП України.

За аналогічних підстав не підлягає врахуванню при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 червня 2012 року, справа № 6-65цс12, оскільки така постанова прийнята у справі, де фактичні обставини у справі та зміст позовних вимог є іншими.

Питання щодо обґрунтованості/безпідставності позову в частині вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідним від позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 33 та № 46-О. Під вимушеним прогулом розуміють час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати.

Судами встановлено, і це не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 за власної ініціативи не виходила на роботу в структурний підрозділ третій термінал протягом періоду з 02 лютого по 05 травня 2015 року. Вина ДП «ІМТП» у відсутності позивача на роботі з 02 лютого по 05 травня 2015 року відсутня, а тому суди дійшли вірних висновків, що прогул працівника не може вважатися вимушеним, і позов у вказаній частині є безпідставним.

Питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу врегульовано статтею 235 КЗпП України і обставини, необхідні для здійснення виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачені частинами першою та другою вказаної статті, при вирішенні даного спору не знайшли свого підтвердження. Наведене спростовує відповідні посилання касаційної скарги ОСОБА_3 про безпідставність відмови судів у позові про стягнення грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій вірно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 21, 32, 235 КЗпП України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення і судових рішень без змін.

Враховуючи, судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик