Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 740/737/15

провадження № 61-596 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

Олійник А.С., (суддя-доповідач)

ПогрібногоС. О.,

Ступак О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

представник позивача ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник відповідача ОСОБА_8,

треті особи: Ніжинська міська рада, ОСОБА_9

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі головуючого судді Бережняка В.Д. від 6 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області у складі суддів: Євстафіїва О. К., Литвиненко І. В., Страшного М. М. від 7 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Ніжинська міська рада, ОСОБА_9, про встановлення довічного безоплатного сервітуту.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до технічної документації щодо складання державних актів на право власності ОСОБА_4 і ОСОБА_9 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на частини присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, на належній відповідачам частині цієї ділянки запропоновано встановлення постійного безкоштовного сервітуту для проходу та проїзду ОСОБА_4 і ОСОБА_9 на належну їм частину цієї ж ділянки. ОСОБА_4 і ОСОБА_10 підписано акт погодження меж земельної ділянки відповідачів у зв'язку з наявністю у технічній документації на неї вказаного вище сервітуту. Ніжинською міською радою затверджено проект розподілу та передачі у власність ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 часток присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, який запропоновано у вказаній вище технічній документації.

На підставі цього рішення позивачеві, відповідачам та ОСОБА_9 видано відповідні державні акти, але питання щодо встановлення сервітуту залишилося не вирішеним.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 рішенням суду поділено належну їм частину присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, а також розташовані на ній нерухомі об'єкти. Зазначене рішення суду постановлялося з урахуванням, зокрема, висновку експертизи, згідно з якого для виходу на вулицю та обслуговування житлового будинку ОСОБА_4 і ОСОБА_9 має бути надано сервітут площею 0,0048 га за рахунок земельної ділянки відповідачів. Проте у судовому рішенні про поділ належної ОСОБА_4 і ОСОБА_9 частини присадибної земельної ділянки суд зазначив, що її поділ здійснюється без встановлення сервітуту у зв'язку з відсутністю доказів необхідності його встановлення, змісту, способу дії та державної реєстрації договору про встановлення земельного сервітуту. Із виділеної у власність ОСОБА_4 частини будинку АДРЕСА_1 немає виходу на АДРЕСА_1. До 1 січня 2014 року позивач мала прохід з цієї вулиці до належної їй частини будинку через двір, який на сьогодні є власністю відповідачів. Проте з 1 січня 2014 року відповідачі заборонили позивачеві прохід через їхній двір та стали чинити їй перешкоди, наполягаючи на тому, щоб позивач проходила до своєї частини будинку через город з іншої вулиці, яка не має назви, твердого покриття й освітлення.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 листопада 2015 року позов задоволено. Встановлено ОСОБА_4 земельний сервітут площею 0,0048 га на вільному від забудови місці на території належного ОСОБА_6 та ОСОБА_11 двору на земельній ділянці, кадастровий НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у ОСОБА_4 має бути вихід з належної їй частини буд. АДРЕСА_1 на цю вулицю, але такого виходу вона не має, улаштування такого виходу неможливо без встановлення сервітуту на належній відповідачам частині присадибної земельної ділянки вказаного будинку, а встановлений сервітут є найменш обтяжливим для відповідачів.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 7 червня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено на належній ОСОБА_6 та ОСОБА_7 присадибній земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, постійний безоплатний сервітут на право ОСОБА_4 проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б - 3,15 м, від точки Б до точки В - 9,36 м, від точки В до точки Г - 7,87 м, від точки Г до точки Д - 2,09 м, від точки Д до точки Е - 7,17 м, від точки Е до точки Ж - по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А - 10,54 м. Дані межі прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30 липня 2015 року, який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що належні ОСОБА_4 частини будинку та присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 розташовані таким чином, що вона не має прямого виходу на АДРЕСА_1. Для виходу на цю вулицю позивач має виходити на АДРЕСА_2 або Октябрьську, пройшовши спочатку через належний їй город, а потім - по ґрунтовій дорозі, що розташована між індивідуальною забудовою та багатоповерховим будинком. Доступ до місцезнаходження помешкання ОСОБА_4 є ускладненим внаслідок відсутності доступу до нього з АДРЕСА_1, яку включено до адреси цього помешкання. Така обставина може мати негативні наслідки (затримку надання швидкої медичної допомоги тощо). Для прямого виходу на АДРЕСА_1 позивач потребує встановлення на належній відповідачам земельній ділянці найменш обтяжливого для них сервітуту, технічні параметри якого описано у висновку судової земельно-технічної експертизи від 30 липня 2015 року № С-163 і додаткової судової земельно-технічної експертизи від 22 квітня 2016 року № 02-16С. Місцевим судом усупереч положенням частини першої статті 98 ЗК України не зазначено, який сервітут ним встановлено - платний чи безоплатний. Усуваючи цей недолік, апеляційний суд встановив ОСОБА_4 безоплатний сервітут, оскільки у справі немає доказів необхідності встановлення для неї платного сервітуту та розміру плати за нього.

26 липня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із касаційною скаргою на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 7 червня 2016 року, у якій просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

30 серпня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

27 лютого 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач у добровільному порядку не зверталась до відповідачів - власників земельної ділянки з пропозицією укласти договір про встановлення сервітуту, а тому відсутня підстава для звернення до суду. Суди не застосували норму, яка підлягала застосуванню - частину третю статті 6 ЦК України, якою передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Суди попередніх інстанцій встановили сервітут, хоча позивач має інші можливості проходу до своєї садиби, якими користується вже декілька років, при цьому не обмежуючи права відповідачів. Суд необґрунтовано надав позивачу право користування двором, що унеможливлює використання його за цільовим призначенням. Не обґрунтовано розміри сервітуту для проходу 48 м2, шириною 3,5 метра. Суд позбавив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 місця стоянки автомобіля. Крім того, право проходу для ОСОБА_4 встановлено через ворота, а не через хвіртку, що є обтяжливим для ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Не було враховано доводів відповідачів щодо завданням їм збитків встановленням сервітуту. Не встановлено мету встановлення сервітуту, суди не забезпечили дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою ОСОБА_4, якої намагаються досягти шляхом позбавлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 власності. ОСОБА_4 не надала суду документи, які підтверджують реєстрацію її права власності на земельну ділянку та частину будинку, виділену в натурі судом. Суд повинен був закрити провадження у справі, оскільки вже існує рішення суду, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Водночас, суд першої інстанції не залишив позовну заяву без розгляду у зв'язку з неявкою позивача у судове засідання. П'ять разів позивач ОСОБА_4 та її представник не були присутні на судових засіданнях, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що посилання відповідачів на той факт, що позивач не зверталась до них із пропозицією укласти договір про встановлення сервітуту не заслуговують на увагу, з огляду на таке. До приватизації земельної ділянки двір перебував у загальному користуванні. У технічній документації щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_9 та ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запропоновано на земельній ділянці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлення постійного безкоштовного сервітуту площею 0,0048 га для ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з метою проходу та проїзду на свою земельну ділянку. Саме за наявності вказаного сервітуту позивач не заперечувала проти того, щоб земельна ділянка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 була більшою від земельної ділянки ОСОБА_9 та ОСОБА_4 У технічній документації було узгоджено земельну ділянку, яка виділяється під земельний сервітут. Тільки при наявності земельного сервітуту було надано можливість відповідачам приватизувати земельну ділянку. Проте після приватизації земельної ділянки відповідачі відмовилися укласти договір та добровільно встановити визначений при приватизації земельний сервітут. Пояснення та заперечення відповідачів свідчать про неможливість досягнення домовленості із відповідачами у добровільному порядку. За таких обставин, вказаний спір підлягає вирішенню виключно в судовому порядку. У зв'язку з тим, що позивач не має виходу на вулицю за місцем реєстрації власності (АДРЕСА_1), до неї не може доїхати швидка допомога. Відповідно до акта обстеження умов проживання органу опіки та піклування Ніжинської міської ради від 18 квітня 2014 року у зв'язку з відсутнім виходом на АДРЕСА_1 дочка позивача має прохід через город по бруду на вулицю без назви, твердого покриття та освітлення. Ці обставини перешкоджають позивачу задовольнити потреби іншим способом, ніж встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку відповідача.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Судами встановлено, що згідно з копіями технічної документації щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 та ОСОБА_13 за 2006 р. і щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за 2006 р., пропонувалося виділити у спільну сумісну власність ОСОБА_9 і ОСОБА_13 частину присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0432 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий НОМЕР_2; виділити у спільну сумісну власність ОСОБА_6 і ОСОБА_7 частину присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0432 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий НОМЕР_1. Вобох зазначених технічних документаціях вказано, що земельну ділянку, яку пропонується виділити й передати у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7, запропоновано обтяжити сервітутом площею 0,0048 га (а.с. 82, 63). Таке ж повідомляється і у листі Управління Держземагентства у Ніжинському районі від 30 грудня 2013 р. № 08-19/5177.

Рішенням Ніжинської міської ради від 26 лютого 2008 року затверджено проекти розподілу земельних ділянок між співвласниками будинку АДРЕСА_1 за їх взаємною згодою, на підставі яких ухвалено:

- із загальної площі присадибної земельної ділянки, що становить 920 м2, вважати у користуванні ОСОБА_6 і ОСОБА_7 488 м2 цієї ділянки, а у користуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_4 - 432 м2 цієї ж ділянки (п. 1.1),

- ОСОБА_6 і ОСОБА_7 безоплатно передати у спільну сумісну приватну власність (по 1/2 частині кожному) земельну ділянку площею 488 м2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, де вони проживають (п. 2.8),

- ОСОБА_9 та ОСОБА_4 безоплатно передати у спільну сумісну приватну власність (по 1/2 частині кожному) земельну ділянку площею 432 м2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, де вони проживають (п. 2.8).

На підставі вказаного вище рішення Ніжинської міської ради 26 березня 2008 рокуОСОБА_9 видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на 1/2 частину присадибної земельної ділянки площею 0,0432 га, кадастровий НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, співвласником іншої 1/2 її частини зазначено ОСОБА_4

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 9 січня 2014 року у справі № 40/3188/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, яке набрало законної сили й виконано, ОСОБА_4 виділено у натурі 3/10 частини будинку АДРЕСА_1 й визнано за нею право власності на цю частину будинку. Вказаним рішенням суду у власність останньої виділено також частину присадибної земельної ділянки до цієї частини будинку площею 0,0216 га, у тому числі під житловими будівлями 0,0063 га, під нежитловими будівлями 0,0001 га, під індивідуальним двором та городом 0,0152 га. Встановлено, що відповідно до державного акта серії НОМЕР_4 від 26березня 2008 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 мають у власності по 1/2 частині присадибної земельної ділянки площею 0,0488 га за адресою: АДРЕСА_1.

Судом апеляційної інстанції надано належну оцінку висновку судової земельно-технічної експертизи від 30 липня 2015 року № С-163, який виконано експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати Задвинським С. Ю. (а.с. 137-147), у якому зазначено, що:

- без встановлення сервітуту експерт не вбачає можливості прямого виходу ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 таким чином, щоб не порушувалися права інших землевласників або землекористувачів, а саме Комунального підприємства «Служба єдиного замовника». Для виходу на АДРЕСА_1 позивач має виходити на АДРЕСА_2, пройшовши спочатку через належний їй город, а потім - по ґрунтовій дорозі, що розташована між індивідуальною забудовою та багатоповерховим будинком;

- виходячи з того, що ширина проходу між жилим будинком АДРЕСА_1 і домоволодінням АДРЕСА_3 у найвужчому місці становить 75 см, та у зв'язку з відсутністю інженерно-технічних заходів, які запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі будівлі домоволодіння АДРЕСА_3, експерт не вбачає можливості встановлення на належній ОСОБА_9 земельній ділянці земельного сервітуту для виходу ОСОБА_4 на АДРЕСА_1;

- на належній відповідачам земельній ділянці пропонується встановити найменш обтяжливий для них сервітут площею 48 м2 у таких межах: від точки А до точки Б 3,15 м, від точки Б до точки В 9,36 м, від точки В до точки Г 7,87 м, від точки Г до точки Д 2,09 м, від точки Д до точки Е 7,17 м, від точки Е до точки Ж по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А 10,54 м.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року призначено додаткову судову земельну-технічну експертизу.

Відповідно до висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи від 22 квітня 2016 року № 02-16С, що виконаний судовим експертом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_15 (а.с. 267-281):

- згідно з планом земельної ділянки, вхід на земельну ділянку АДРЕСА_1 здійснювався з АДРЕСА_1, про що свідчать вказані на плані хвіртка та ворота лише з цієї вулиці (по тильній межі земельної ділянки ні хвіртки, ні воріт на плані не вказано);

- улаштувати або обладнати вихід з належної ОСОБА_4 частини буд. АДРЕСА_1 на цю вулицю з дотриманням чинних норм і правил неможливо;

- запропоновано дваваріанти встановлення земельного сервітуту для проходу ОСОБА_4 до належної їй частини будинку АДРЕСА_1 на частині присадибної земельної ділянки цього будинку, що належить ОСОБА_6 і ОСОБА_7, один з яких згідно з розробленою технічною документацією, що згадана вище, і який є ідентичним з запропонованим попередньою експертизою варіантом, а другий варіант, що передбачає вхід на земельну ділянку через хвіртку і заїзд автотранспорту через ворота, та площу сервітуту 55 м2 у таких межах: від точки А до точки Б 3,15 м, від точки Б до точки В по довжині стіни будинку, від точки В до точки Г 9,36 м, від точки Г до точки Д 2,09 м, від точки Д до точки Е 7,17 м, від точки Е до точки Ж по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А 10,54 м.

Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно частини третьої статті 98 ЗК України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України в разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та встановлення земельного сервітуту, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши всі обставини в їх сукупності, обґрунтовано дійшли висновку, що доступ до місцезнаходження помешкання позивача є ускладненим внаслідок відсутності доступу до нього з АДРЕСА_1, яку включено до адреси цього помешкання. Така обставина може мати негативні наслідки для позивача (затримку надання швидкої медичної допомоги тощо). Для прямого виходу на АДРЕСА_1 позивач потребує встановлення на належній відповідачам земельній ділянці найменш обтяжливого для них сервітуту.

Суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку висновкам судових експертиз, досліджених у судових засіданнях. Так, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 30 липня 2015 року експертом запропоновано на належній відповідачам земельній ділянці встановити найменш обтяжливий для них сервітут площею 48 м2, а висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 22 квітня 2016 року судовим експертом запропоновано два варіанти встановлення земельного сервітуту на належній відповідачам земельній ділянці.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не забезпечили дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною ОСОБА_16 метою, яка полягає в позбавленні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 власності, не є такими, що спростовують висновки судів про встановлення сервітуту.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Положення статті 401 ЦК України відображає право власника сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника для власної вигоди.

Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У вказаній цивільній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відповідність заходу втручання держави в право власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, шляхом встановлення земельного сервітуту, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Втручання в право на мирне володіння відповідачами належної їм на праві власності земельною ділянкою здійснено судами з дотриманням справедливого балансу між інтересами позивача та відповідачів.

Одним із завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 ЦК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є верховенство права.

Згідно з копіями технічної документації по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки сім`ї ОСОБА_9 та сім`ї ОСОБА_6 за 2006 рік пропонувалося виділити земельні ділянки по АДРЕСА_1 з однаковими площами - по 0,0432 га кожній сім`ї та запропоновано земельну ділянку сім`ї ОСОБА_6 обтяжити сервітутом площею 0,0048 га, однак рішенням міської ради від 26 лютого 2008 року затверджено проекти розподілу земельних ділянок між співвласниками, згідно яких сім`ї ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 488 м2, а сім`ї ОСОБА_9 - земельну ділянку меншою площею - 432 м2.

Посилання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у касаційній скарзі на те, що у порушення вимог частини третьої статті 402 ЦК України у ОСОБА_4 відсутні підстави для звернення до суду, оскільки остання не зверталася до них з пропозицією встановлення земельного сервітуту, не заслуговують на увагу з тих підстав, що встановлення такого сервітуту було запропоновано у технічній документації по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки сім`ям ОСОБА_9 та ОСОБА_6, про що останні не заперечували.

Не заслуговують на увагу посилання заявників на те, що судами до спірних правовідносин не було застосовано норму частини третьої статті 6 ЦК України, якою передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, оскільки будь-який договір між сторонами у справі укладений не був, а спірні правовідносини виникли на підставі частини третьої статті 402 ЦК України у зв'язку з недосягненням домовленості про встановлення сервітуту.

З урахуванням зазначених вище установлених судами обставин, оцінених доказів колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій, у порушення вимог частини першої статті 401 ЦК України, встановили сервітут, хоча позивач має інші можливості проходу до своєї садиби.

Доводи касаційної скарги про те, що судом не обґрунтовано розміри сервітуту для проходу 48 м2, шириною 3,5 метра не заслуговують на увагу, оскільки згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 30 липня 2015 року на належній відповідачам земельній ділянці запропоновано встановити найменш обтяжливий для них сервітут площею 48 м2.

У вказаній справі суди виходили з такого варіанту встановлення сервітуту, який є найменш обтяжливий для відповідачів - власників земельної ділянки.

Водночас апеляційний суд врахував мету встановлення сервітуту - право проходу й проїзду на велосипеді для позивача, для якої в інший спосіб не можливо встановити сервітут.

Дослідивши висновки експертиз та надавши їм належну оцінку, апеляційний суд встановив сервітут, який є найменш обтяжливим для прав і свобод відповідачів.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, з урахуванням установлених судами обставин, у конкретній спірній ситуації, яка виникла між сторонами, дійшла висновку, що встановлений сервітут не є надмірним для відповідачів, оскільки при приватизації земельної ділянки вони погоджувалися на встановлення в майбутньому безоплатного земельного сервітуту.

Вжиті судом апеляційної інстанції заходи щодо забезпечення балансу сторін, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, є ефективним для вирішення спору між сторонами.

Встановлений рішенням суду земельний сервітут передбачає обґрунтовану пропорційність між метою, яку бажала досягти позивач та засобами, які вжиті судом - лише право проходу та проїзду по частині належної відповідачам земельної ділянки.

За таких обставин судом апеляційної інстанції було додержано баланс інтересів як відповідачів, так і позивача.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що лише посилання заявників на практику Європейського суду з прав людини без наведення доводів про неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права щодо втручання у володіння ними земельною ділянкою не спростовують висновки суду про встановлення сервітуту.

Є необґрунтованими доводи заявників про те, що ОСОБА_4 не надала суду документи, які підтверджують реєстрацію її права власності на земельну ділянку та частину будинку, виділену в натурі судом, оскільки судом першої інстанції встановлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 26 березня 2008 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,0432 га по АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним (а.с. 10), а згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду від 9 січня 2014 року ОСОБА_4 виділено у натурі 3/10 частини будинку АДРЕСА_1 й визнано за нею право власності на цю частину будинку. Наявність правовстановлюючих документів свідчить про право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, а відсутність у матеріалах справи документів про державну реєстрацію права власності, не має правового значення для справи.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду відхиляє доводи касаційної скарги про те, суд повинен був закрити провадження у справі, оскільки набрало законної сили рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки 9 січня 2014 року Ніжинським міськрайонний судом Черкаської області ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а тому не є тотожними предмет позову та сторони у справах.

Доводи заявників про те, що суд повинен був залишити позов без розгляду з тих підстав, що позивач ОСОБА_4 та її представник п'ять разів не були присутні у судових засіданнях, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали не є такими, що дають підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи у суді першої інстанції)суд поставляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 та її представник - адвокат ОСОБА_5 брали участь під час розгляду справи в суді першої інстанції та підтримали заявлені позовні вимоги. Матеріали справи не містять доказів повторної неявки позивача, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а відтак підстав для застосування судом першої інстанції положень пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України не було.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в його незмінній частині та рішення апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в його незмінній частині та рішення апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 листопада 2015 року в його незмінній частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 7 червня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак