П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/22172/13-ц за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» про заміну стягувача у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ТОВ ФК «Довіра та гарантія» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 5 вересня 2017 року, головуючий Фазикош О.В., -

встановила:

ТОВ ФК «Довіра та гарантія» 19.06.2017 звернулося до суду із зазначеною заявою мотивуючи таким. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.03.2014 у справі № 308/22172/13-ц задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, стягнуто на користь банку 603604,95 грн заборгованості за кредитним договором від 19.05.2008 № 700006982, а також 3441,00 грн у рахунок відшкодування сплачених судових витрат.

26.09.2016 ТОВ ФК «Довіра та гарантія» і ПАТ «Альфа-Банк» уклали договір факторингу № 2016-3АБ/ДГ, відповідно до якого право вимоги боргу за кредитним договором від 19.05.2008 № 700006982 перейшло до ТОВ ФК «Довіра та гарантія» в порядку, передбаченому ст.ст. 202, 510, 512, 514, 1077 ЦК України. Такий перехід прав вимоги є різновидом правонаступництва, яке може мати місце на будь-якій стадії процесу. У разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником (ст. 512 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 15.ч. 5 Закону України «Про виконавче провадження»). Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник, стягувачем є особа, в інтересах якої видано виконавчий документ. За змістом положень ст.ст. 37, 378 ЦПК України, ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статус стягувача та боржника сторони судового процесу набувають з моменту, коли у позивача з'являється право на отримання виконавчого документа, тобто, з моменту набрання рішенням законної сили. На підставі ст. 37 ЦПК України залучення правонаступника можливе виключно до ухвалення рішення, а ст. 378 ЦПК України регулює порядок заміни сторони виконавчого провадження, тобто, після ухвалення судового рішення. При цьому, на думку заявника, є неприпустимим з точки зору обов'язковості виконання судових рішень вважати, що заміна сторони виконавчого провадження можлива виключно при наявності відкритого виконавчого провадження на примусове виконання рішення суду.

Посилаючись на ці обставини, на обов'язковість чинних судових рішень, на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13, вказуючи на необхідність забезпечення своєчасного, повного і реального виконання виконавчого документа, заявник просив замінити стягувача ПАТ «Альфа-Банк» на його правонаступника ТОВ ФК «Довіра та гарантія» у справі № 308/22172/13-ц.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.09.2017 у задоволенні заяви відмовлено.

ТОВ ФК «Довіра та гарантія» оскаржило ухвалу суду першої інстанції як постановлену з порушенням вимог закону. Апелянт, наводячи загалом ті самі доводи, якими мотивувалася заява, зазначає також, що Товариство є правонаступником попереднього кредитора ОСОБА_2, а саме - ПАТ «Альфа-Банк», тому суду належало замінити сторону у справі, оскільки правонаступництво сторони допускається на будь-якій стадії цивільного процесу (судового провадження), завершальною стадією якого є виконавче провадження. Зважаючи на те, що реалізувати свої права у виконавчому провадженні новий кредитор може лише маючи статус стягувача, він просить замінити стягувача саме у цивільній справі, а не у конкретному виконавчому провадженні. Суд, відмовивши в задоволенні заяви, не врахував правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13, зокрема, того, що заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження. Виходячи з цього, вказуючи на відповідні норми законодавства та на необхідність реального виконання рішення суду, що набрало законної сили, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» просить ухвалу скасувати, заяву задовольнити та замінити стягувача ПАТ «Альфа-Банк» на його правонаступника ТОВ ФК «Довіра та гарантія» у справі № 308/22172/13-ц.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи заявника, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що після закінчення провадження в цивільній справі законодавством не передбачено можливості заміни сторони в такій справі, натомість передбачена заміна сторони (стягувача) саме у виконавчому провадженні, про що, однак, заявник не просив. Судове рішення є правильним по суті та відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішення у справі про задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 603604,95 грн, а також щодо стягнення судових витрат в сумі 3441,00 грн, було ухвалене Ужгородським міськрайонним судом 26.03.2014 (а.с. 13-14). Згідно із наданими ТОВ ФК «Довіра та гарантія» документам виконавче провадження № 52385952 щодо стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь стягувача ПАТ «Альфа-Банк» відкрито 29.09.2016 (а.с. 27).

Подаючи до суду заяву, що розглядається, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» посилалося на те, що 26.09.2016 ПАТ «Альфа-Банк» за договором факторингу № 2016-3АБ/ДГ відступило Товариству право вимоги боргу за кредитним договором від 19.05.2008 № 700006982, що укладався із ОСОБА_2 і щодо якого ухвалювалося Ужгородським міськрайонним судом рішення від 26.03.2014, внаслідок чого заявник став новим кредитором щодо боржника ОСОБА_2 (а.с. 8-12 та ін.).

У разі набуття новим кредитором відповідних цивільних прав у порядку правонаступництва (ст. 202, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514, ст. 517 ч. 1 ЦК України), реалізувати ці права він може не в будь який спосіб, а в той, що передбачений законом та/або договором.

За змістом положень ст.ст. 1-4, 107, 118, 122, 208, 223 та інших норм ЦПК України (у редакції, що була чинною на час звернення Товариства до суду та ухвалення судового рішення), яким регулюється порядок провадження в цивільних справах (цивільний процес), цивільне судочинство полягає в розгляді судом цивільних справ, розгляд справ покладається на суд першої інстанції, рух справи в суді розпочинається з моменту подання та реєстрації відповідної заяви і закінчується ухваленням остаточного судового рішення, після набрання яким законної сили правові підстави для провадження в справі перестають існувати. Аналогічно ці питання регулюються ЦПК України в редакції станом на час апеляційного розгляду справи (ст.ст. 1-4, 23, 184, 187, 258, 273 та ін.). Тож будь-які процесуальні дії в справі, провадження в якій закінчено, не ґрунтуються на законі, суперечать смислу цивільного процесу і як такі недопустимі.

Тим часом, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» вірно вказуючи в заяві на можливість застосування ст. 37 ЦПК України лише до моменту ухвалення судового рішення в справі, а ст. 378 ЦПК України - в порядку заміни сторони у виконавчому провадженні (норми закону у відповідній редакції), поставило вимогу про заміну стягувача саме в цивільній справі № 308/22172/13-ц, що підкреслило і в апеляційній скарзі. Тобто, заявник поставив недопустиме питання про процесуальне правонаступництво в порядку, передбаченому ЦПК України, в справі, рішення в якій набрало законної сили, провадження в якій закінчене і будь-які процесуальні дії в якій вчинятися, а процесуальні рішення прийматися - не можуть. Така вимога не підлягала задоволенню. Товариство помилково ототожнило процесуальні правовідносини в порядку ЦПК України під час розгляду цивільної справи та правовідносини, пов'язані з виконанням судового рішення, що вказує на неправильне одночасне застосування закону, який регулює різні правовідносини.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст.ст. 11, 303 і ст.ст. 13, 367 відповідних редакцій ЦПК України).

Наведені обставини є достатніми для висновку про необґрунтованість заяви, недопустимість сформульованої вимоги, а тому про відсутність підстав для її задоволення.

Поза тим, щодо можливості вирішення відповідних питань колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов'язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (у редакції на час розгляду заяви місцевим судом), що відповідає положенням ст. 18 чинної редакції цього Кодексу.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (відповідно, ст. 368 і ст. 431 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України (на час апеляційного розгляду справи - ст. 3 ч. 3 ЦПК України) відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу (Закон № 606-XIV), а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців (Закон № 1404-VIII) і здійснюється відповідно до законодавства про виконавче провадження. У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником (ст. 378 ч. 1 ЦПК України у відповідній редакції). На час розгляду справи апеляційним судом ЦПК України регулює це питання загалом так само (ст. 442 Кодексу), водночас частина 5 цієї статті передбачає, що її положення застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. Відповідні положення містять і Закон № 606-XIV (ст. 8 ч. 5 (у редакції починаючи з 09.03.2011) та Закон № 1404-VIII (ст. 15 ч. 5). Отже, на час звернення ТОВ ФК «Довіра та гарантія» із заявою, на час вирішення її судом першої інстанції та на час розгляду справи за апеляцією на ухвалу суду закон передбачає можливість і порядок заміни сторони (стягувача) у виконавчому провадженні його правонаступником. Про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження за обставинами справи не йдеться.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відтак, дії, рішення у відповідному процесі можуть мати місце лише за наявності власне процесу, за правилами такого процесу і не можуть вчинятися (прийматися) поза процесом та поза встановленими ним правилами. Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (ст. 19 ч. 1 п. 1 Закону № 606-XIV, ст. 26 ч. 1 п. 1 Закону № 1404-VIII). Саме у виконавчому провадженні сторона, зокрема, стягувач як учасник провадження, реалізує комплекс прав, передбачених ст. 12 Закону № 606-XIV, ст. 19 Закону № 1404-VIII та іншими нормами законодавства. Заміна сторони у виконавчому провадженні не може бути проведена за відсутності відповідного провадження (за винятком спеціального випадку, передбаченого ст. 442 ч. 5 ЦПК України, яка набрала чинності вже після вирішення питання судом першої інстанції), що випливає, крім іншого, зі змісту норм ст.ст. 7, 8 Закону № 606-XIV, ст.ст. 14, 15 Закону № 1404-VIII, ст. 378 відповідної редакції ЦПК України. Сам по собі перехід прав первісного кредитора до нового кредитора, якщо такий відбувся, не звільняє останнього від обов'язку дотримання відповідних правил, установлених для примусового виконання рішення суду, як не усуває відповідного обов'язку саме лиш твердження заявника, хоча й правильне по суті, про те, що чинне рішення суду не повинно залишатись невиконаним. Понад те, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» у своїй заяві вказує на те, що правонаступництво можливе на будь-якій стадії процесу (тобто, вірно виходить із необхідності відповідного процесу, де саме і можливе відповідне цьому процесу правонаступництво).

Оскільки питання про заміну сторони у виконавчому провадженні не ставилося, а правова позиція заявника зводиться до необхідності заміни стягувача саме у цивільній справі, правових підстав для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження немає. Посилання заявника в обґрунтування своїх доводів на постанову Верховного Суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13 некоректне, оскільки у випадку, який розглядався за правилами ст.ст. 353 - 360-7 відповідної редакції ЦПК України, йшлося про заміну сторони у саме виконавчому провадженні, що було відкрите постановою держвиконавця, на стадії виконання рішення суду, тоді як у випадку, що наразі розглядається, про заміну сторони у виконавчому провадженні не йдеться. Окрім цього, указана правова позиція стосувалася питання правонаступництва (відступлення права вимоги) як такого, де питання заміни стягувача у виконавчому провадженні було похідним. Тож у цих різних випадках мають місце різні обставини і різні правовідносини з огляду на правову позицію заявника щодо заміни учасника відповідного процесу.

Новий кредитор у відповідних правовідносинах діє на власний ризик і повинен діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки (ст.ст. 11-14, 202, 509, ст. 517 ч. 1, ст.ст. 519, 626-628 ЦК України). Особа, на власний розсуд здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами, повинна обтати належний спосіб захисту права або вирішення відповідного питання, належно обґрунтовувати заяву та надати докази, які підтверджують відповідні доводи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 57-60 і ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 76-81 відповідних редакцій ЦПК України). Ці вимоги не можна визнати дотриманими заявником.

Заявник безпідставно фактично ототожнює правонаступництво в порядку заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) як інститут матеріального права із процесуальним правонаступництвом, невірно застосовуючи положення закону і щодо останнього. Якщо заявник набув прав первісного кредитора в повному обсязі, він як новий кредитор не мав і не має перешкод для дій, спрямованих на реалізацію набутих прав, що випливають із положень, зокрема, Розділів VI і VII відповідних редакцій ЦПК України, Законів № 606-XIV, № 1404-VIII і дають можливість забезпечити права стягувача за наявності відповідних підстав і за умови компетентного використання процесуальних інструментів.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення заяви ТОВ ФК «Довіра та гарантія» за правилами ст. 378 ЦПК України в чинній на час вирішення питання редакції і обґрунтовано в цьому відмовив. Доводи апеляції не спростовують законності ухвали суду, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 5 вересня 2017 року -без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 19 січня 2018 року.

Судді