АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/323/18 Головуючий у 1 інстанції - Лісовська О.В.
Унікальний №754/7827/16-ц Доповідач-Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого судді Панченка М.М.

Суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М. .

При секретарі Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання права спільної сумісної власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до свого вітчима відповідача ОСОБА_3 і просив ухвалити рішення, яким встановити факт проживання його однією сім»єю в період з 12.01.1982 року до 26.10.2007 року з вітчимом ОСОБА_3, зі своєю матір»ю ОСОБА_5 та третьою особою ОСОБА_4, який є неповнорідним братом позивача, та просив визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем та відповідачем ОСОБА_3.

Зазначав, що у спірний період, його мати ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі, від спільного проживання у якому народився його неповнорідний брат - третя особа ОСОБА_4. Вся сім»я проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_6.

У листопаді 1986 року сім»я у повному складі переїхала проживати у кооперативну квартиру АДРЕСА_2, де і були всі зареєстровані.

Зазначав, що у період з 27.08.1991 року по 01.08.2000 року він з матір»ю був зареєстрований у державній однокімнатній квартирі АДРЕСА_3, хоча фактично проживали у АДРЕСА_2, разом з відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_4.

У 1992 році указана квартира АДРЕСА_3 була викуплена у власність його матір»ю відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а 30.05.2000 року, за згодою позивача була продана матір»ю ОСОБА_5 за 7.506 грн. /а.с.149/.

За виручені кошти від продажу квартири АДРЕСА_3, шляхом інвестування в будівництво, яке здійснювала будівельна компанія «Київмісьбуд», була придбана нова трикімнатна спірна квартира АДРЕСА_4 загальною площею 90,8 кв.м.

До закінчення будівництва нової квартири вся сім»я проживала у АДРЕСА_2, а після побудови АДРЕСА_4 вся сім»я переїхала проживати у цю нову квартиру.

09.08.2001 року позивач був зареєстрований у новій квартирі, як член сім»ї власника, проти чого її власник ОСОБА_3 не заперечував.

Таким чином, позивач зазначає, що він постійно, починаючи з 12.01.1982 року по 26.10.2007 року проживав однією сім»єю з відповідачем, третьою особою та своєю матір»ю ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

У 1994 році закінчив навчання у середній школі №234 у м.Києві, та поступив на навчання до військового училища, де перебував на повному державному утриманні, після закінчення якого у 1999 році, проживав за місцем служби у Закарпатській області.

26.10.2007 року позивач одружився і за його заявою 18.10.2008 року був знятий з реєстраційного обліку за спірною квартирою АДРЕСА_4, у зв»язку з переїздом на проживання за місцем служби.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вважає, що спірна квартира АДРЕСА_4 була набута внаслідок доходів від спільної праці повнолітніх членів сім»ї, у складі сторін та покійної матері позивача. Всі зазначені особи, а також неповнорідний брат позивача у період, що передував набуттю указаної квартири проживали однією сім»єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та мали спільний бюджет.

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи позовним вимогам, стверджував, що спірна квартира АДРЕСА_4 була придбана за його особисті кошти.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01 листопада 2017 року у позові відмовлено з тих підстав, що позивачем не наведено доказів його участі у матеріальних витратах на придбання спірної квартири /т.2 а.с.22-28/.

В поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі /т.2 а.с.35-45/.

Зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що він, позивач, проживав однією сім»єю з відповідачем, починаючи з 12.01.1982 року до 26.10.2007 року, та, перебуваючи на навчанні у військовому училищі з 1994 року, та після його закінчення, надавав матеріальну допомогу своїй матері та відповідачу для внесення інвестиційних платежів для придбання спірної квартири АДРЕСА_4.

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.З урахуванням викладеного, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за його відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення в частині застосування судом ст.256 ЦПК України, а в решті залишити без змін з таких підстав.

Так, відповідно до ст.112 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», який діяв з 15.04.1991 року до моменту втрати ним чинності 27.04.2007 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім»ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Пунктом 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов»язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім»ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 чт.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім»ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є об»єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім»ї(при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об»єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Матеріали справи свідчать, що сторони не укладали окремої письмової угоди щодо визнання спірної квартири їх спільною сумісною власністю.

Згідно зазначеного пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України - частка учасника спільної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період проживання сторін в одній сім»ї не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об»єктів права спільної сумісної власності членів сім»ї.

Отже, колегія суддів вважає, що при вирішенні цього спору установленню підлягає не лише факт спільного проживання сторін в одній сім»ї, а й обставини придбання спірної квартири внаслідок спільної їх праці.

Дійшовши висновку про відмову у позові, колегія суддів вважає, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження тієї обставини, що квартиру АДРЕСА_4 було придбано у власність за рахунок спільної праці членів сім»ї, зокрема, участі в цьому позивача.

Так, судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, в період з 12.01.1982 року був зареєстрований у АДРЕСА_6, де одночасно з ним постійно проживали: його мати ОСОБА_5, її другий чоловік - відповідач ОСОБА_3 та їх син - третя особа ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Сім»я неодноразово змінювала місце проживання та реєстрацію з метою поліпшення житлових умов.

У листопаді 1986 року всі члени сім»ї, в тому числі і позивач, переїхала проживати у кооперативну квартиру АДРЕСА_2, а також були там зареєстровані у 1986 році.

Встановлено, що у період з 27.08.1991 року по 01.08.2000 року позивач з матір»ю ОСОБА_5 та неповнорідним братом, третьою особою ОСОБА_4, був зареєстрований у державній однокімнатній квартирі АДРЕСА_3, хоча всі вони фактично залишались проживати у АДРЕСА_2, разом з відповідачем ОСОБА_3.

У 1992 році указана квартира АДРЕСА_3 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» була приватизована на позивача, його матір та брата, а 30.05.2000 року була продана матір»ю ОСОБА_5 за 7.506 грн. /а.с.149/.

У серпні 2001 року позивач, а також всі члени сім»ї були поселені та зареєстровані у новій квартирі, як члени сім»ї власника, проти чого її власник ОСОБА_3 не заперечував.

Нова квартира, відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру виданого 12.06.2001 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА оформлена лише на відповідача ОСОБА_3, оскільки він одноособово займався питаннями інвестування у будівництво цієї квартири та оформлення всіх документів, пов»язаних з будівництвом та оформленням права власності на неї /а.с.114/. Ніхто із членів сім»ї не заперечував, що власність на нову квартиру оформлена лише на відповідача і це питання ніким не оскаржувалось.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 в 1994 році закінчив Київську середню школу №234 та в цьому ж році поступив на стаціонарне навчання до Київського військового інституту управління і зв»язку, де навчався до 1999 року. В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що його щомісячна стипендія під час навчання складала приблизно 30 грн.

Встановлено, що мати позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Після закінчення навчання у військовому інституті у 1999 році, постійним місцем проживання відповідача протягом двох років була квартира АДРЕСА_2, а з 2001 року - квартира АДРЕСА_4, що не заперечується сторонами. З 2001 року позивач направлений в Закарпатську область для проходження служби.

26.10.2007 року позивач одружився і за його заявою 18.10.2008 року був знятий з реєстраційного обліку за спірною квартирою АДРЕСА_4, у зв»язку з переїздом на проживання за новим місцем служби.

На час розгляду справи позивач зі своє сім»єю у складі його, дружини, та двох малолітніх дітей зареєстровані у будинку, який перебуває на балансі СБУ по вул.Володимирській,№33 у м.Києві.

Допитані в суді першої інстанції за ініціативою обох сторін свідки ОСОБА_6 - дружина позивача, свідок ОСОБА_7, свідок ОСОБА_8, свідок ОСОБА_9, свідок ОСОБА_10, свідок ОСОБА_11, свідок ОСОБА_12, свідок ОСОБА_13, свідок ОСОБА_14свідок ОСОБА_15, свідок ОСОБА_16 лише підтвердили факт того, що позивача ОСОБА_2 дійсно, під час навчання у школі та під час навчання у військовому інституті і до виїзду на постійне місце проживання у зв»язку із військовою службою, до 2008 року вони сприймали, як члена сім»ї відповідача ОСОБА_3, оскільки позивач і відповідач постійно проживали за одним місцем помешкання, були в хороших сімейних стосунках, які властиві стосункам батька та сина.

Між тим, жоден із свідків не навів доказів того, які власні трудові доходи мав позивач і чи брав він участь за рахунок власних доходів у фінансуванні будівництва спірної квартири АДРЕСА_4.

Як слідує із матеріалів справи, інвестування спірної квартири відбулось в період з 10.10.2000 року по 28.11.2000 року шляхом внесення трьох платежів на рахунок акціонерного товариства «Київміськбуд» на загальну суму 86.583 грн.69 коп./т.1 а.с.111-112/.

При цьому, позивач наполягає на власній участі у фінансуванні цього будівництва у вигляді використання коштів від продажу його матір»ю квартири АДРЕСА_3 від 30.05.2000 року, яка була продана за 7.510 грн.

Крім того, позивач вважає, що, навчаючись у вищому військовому навчальному закладі, а також після закінчення навчання, він брав участь у фінансуванні будівництва спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що позивач, навчаючись у вищому військовому навчальному закладі не міг брати участь у фінансуванні будівництва спірної квартири, у зв»язку з незначним матеріальним його утриманням. А інших доходів на час будівництва квартири у нього не було.

Позивач зазначав, що після закінчення навчання у військовому інституті у період з серпня по грудень 1999 року він мав постійний дохід у вигляді грошового забезпечення офіцера Збройних Сил України, що підтверджується архівними довідками Галузевого державного архіву Міноборони України №179/1/5187 від 07.05.2015 року та №179/1/7382 від 25.06.2015 року /т.1 а.с.32-33/.

Відповідно до указаних Архівних довідок середній заробіток позивача у 1999 році із серпня по грудень складав 325 грн., за 2000 рік - 393 грн., за 2001 рік - 468 грн, що також, на думку колегії, не дозволяє вважати, що позивач мав змогу приймати фінансову участь у фінансуванні будівництва спірної квартири.

Інших аргументованих доказів його участі у інвестиційному фінансуванні за рахунок власних доходів спірної квартири АДРЕСА_4, за яку відповідач сплатив 86.506 грн., позивач суду не надав.

Після смерті у 2004 році матері позивач не заявляв вимог про визнання за ним права на спадкове майно.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що сторони у період з 12.01.1982 року по 26.10.2007 року проживали у складі однієї сім»ї, між тим, аргументованих доказів його участі у інвестиційному фінансуванні за рахунок власних доходів спірної квартири АДРЕСА_4, за яку відповідач сплатив 86.506 грн., позивач суду не надав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне рішення, між тим, досліджуючи факт проживання в одній сім»ї позивача і відповідача, керувався ст.256 ЦПК України (в редакції 2004 року) і помилково виходив з того, що дане питання є предметом розгляду в порядку окремого провадження, як встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, а тому, на думку суду першої інстанції, цей юридичний факт не породжує юридичних наслідків і не пов»язується з наступним вирішенням спору про право, зокрема, спору про визнання за позивачем права спільної сумісної власності на житло.

Враховуючи, що спірна вимога про встановлення факту проживання в одній сім»ї і визнання права спільної сумісної власності на житло, яке придбане в період проживання в одній сім»ї є нерозривно пов»язані між собою і розглядаються одночасно в позовному провадженні, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення, виключивши із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на застосування ст.256 ЦПК України (в редакції 2004 року).

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 141, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01 листопада 2017 року, виключивши із його мотивувальної частини посилання на ст.256 ЦПК України, в редакції 2004 року, а в решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 січня 2018 року.

Головуючий

Судді