Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 759/17719/16-ц

провадження № 61-152 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - державне підприємство «Житлоінбуд»,,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест», товариство з обмеженою відповідальністю «Проект К»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Сенька М. Ф. від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., від 23 листопада 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Житлоінбуд» (далі - ДП «Житлоінбуд»), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест» (далі - ТОВ «Форум-Інвест»), товариство з обмеженою відповідальністю «Проект К» (далі - ТОВ «Проект К»), про визнання права на розміщені інвестиції.

Позовна заява мотивована тим, що 9 листопада 2004 року між нею та ТОВ «Форум-Інвест» було укладено договір про залучення інвестицій у будівництво житла №К 19/50, згідно з умовами якого об'єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1. Станом на 28 лютого 2005 року вона сплатила 156 070 грн, тобто проінвестувала 45,26 кв. м вказаної квартири. Отже, здійснюючи відповідні платежі за договором про залучення інвестицій, вона реалізувала інвестиції у вигляді вкладення грошових коштів у відповідний об'єкт інвестування, однак, її право як інвестора не визнається відповідачем.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила визнати за нею право на розміщені інвестиції в обсязі 45,26 кв. м у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір № К 19/50 про залучення інвестицій у будівництво житла від 9 листопада 2004 року, який укладений між ТОВ «Форум-Інвест» та ОСОБА_4 було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, а тому суд дійшов висновку про те, що позивач може лише порушувати питання про застосування наслідків розірвання договору відповідно до умов цього договору та /або відповідно до закону.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки положеннями статті 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання права на розміщені інвестиції. Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач може лише порушувати питання про застосування наслідків розірвання договору відповідно до умов цього договору та /або відповідно до закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що розірвання договору про залучення інвестицій жодним чином не впливає на набуту до моменту розірвання правомочність як інвестора володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктом та результатами інвестицій у вигляді проінвестованих 45,26 кв. м квартири. Право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктом та результатами інвестицій у вигляді проінвестованих 45,26 кв. м. квартири є її законним правом інвестора, яке охороняється законом. ДП «Житлоінбуд», вчинивши правочин з ТОВ «Проект К», направлений на залучення інвестицій у квартиру та на набуття за ТОВ «Проект К» прав власності на всю квартиру, в якій вона має інвестиції в обсязі 45,26 кв. м, порушив вимоги частини третьої статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» та фактично не визнав її права та інтереси як інвестора та позбавив її законного права володіти, користуватися і розпоряджатися інвестиціями, а також результатами їх здійснення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, а розміщення інвестицій визнається невід'ємним правом інвестора і охороняється законом (абзац другий частини першої, абзац перший частини п'ятої).

Право власності громадян гарантоване Конституцією України. Його засади, принципи свободи договору і судового захисту цивільного права та інтересу, як і механізми зміни та розірвання договорів, регламентовані Цивільним кодексом України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Відповідно до статті 651 Кодексу зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, і у разі односторонньої відмови від договору, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір вважається розірваним. Крім того, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін при істотному порушенні договору іншою стороною.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судами установлено, що зобов'язання за договором № К 19/50 про залучення інвестицій у будівництво житла від 9 листопада 2004 року, який укладений між ТОВ «Форум-Інвест» та ОСОБА_4 припинилися, оскільки вказаний договір розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, яке набрало законної сили.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 посилалася на те, що оскільки нею проінвестовано 45,26 кв. м квартири АДРЕСА_1, то вона має право на вказані інвестиції.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, у редакції, чинній на час ухвалення рішення, зокрема, договорів.

Згідно із частиною першій статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права на розміщені інвестиції в обсязі 45,26 кв. м у квартирі АДРЕСА_1.

Доводи ОСОБА_4 про те, що ДП «Житлоінбуд», вчинивши правочин з ТОВ «Проект К», направлений на залучення інвестицій у квартиру та на набуття за ТОВ «Проект К» прав власності на всю квартиру, в якій вона має інвестиції в обсязі 45,26 кв. м, порушив вимоги частини третьої статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» та фактично не визнав її права та інтереси як інвестора та позбавив її законного права володіти, користуватися і розпоряджатися інвестиціями, а також результатами їх здійснення, висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вказаний правочин було визнано недійсним. При цьому, позивачем не оспорюється право власності ТОВ «Проект К» на вказану квартиру.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта