АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/270/18 Справа № 202/9232/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Красвітної Т.П., Пищиди М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по орендній платі

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 16.07.2008 року між ним та відповідачкою був укладений договір оренди № 1 нежитлового приміщення гаражів НОМЕР_1 ряд 2, НОМЕР_2 ряд № 2, НОМЕР_1 ряд 1, після зміни нумерації № НОМЕР_3 ряд 1, НОМЕР_4 ряд 2, НОМЕР_5 ряд 2, які розташовані в Обслуговуючому кооперативі «Автогаражний кооператив «Лівобережний» по вул. Генерала Захарченка, 17 в м. Дніпропетровську, членом якого він є, та за цим договором відповідачка зобов'язалася сплачувати орендну плату за користування гаражами у розмірі 2000 грн. на місяць, яку з січня 2011 року перестала сплачувати, у зв'язку з чим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року розірвано вищезазначений договір оренди, усунуті перешкоди в користуванні гаражами, зобов'язано відповідачку звільнити та передати йому гаражі, стягнуто з неї заборгованість по орендній платі, пеню, три відсотка річних та індекс інфляції, проте на виконання цього рішення суду вона передала йому гаражі лише 09.09.2015 року, тобто з 30.07.2014 року по 09.09.2015 року фактично користувалася ними, не сплачуючи орендну плату, тому позивач просив стягнути з неї заборгованість по орендній платі за 13 місяців - 26000 грн., інфляційні втрати за час прострочення грошового зобов'язання - 14612, грн., пеню - 7655,43 грн., три відсотка річних - 846,25 грн., а всього 49113,68 грн..

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати у розмірі 26 000 грн., пеню - 7 655 грн. 43 коп., 3 % річних - 846 грн. 25 коп. та індекс інфляції - 14 612 грн., а всього 49 113 грн. 68 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, необ'єктивну оцінку доказів по справі у їх сукупності, порушення норм матеріального і процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, а рішення суду апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 653 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як вбачається з матеріалів справи, 6 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди № 1 нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у користування ОСОБА_3 гаражі НОМЕР_1 ряд 2, НОМЕР_2 ряд 2 та НОМЕР_1 ряд 1 (після зміни нумерації № НОМЕР_3 ряд 1, № НОМЕР_4 ряд 2 та № НОМЕР_5 ряд 2), що розташовані в ОК «АК «Лівобережний» по вул. Генерала Захарченка, 17 у м. Дніпропетровську, а ОСОБА_3 зобов'язалася сплачувати ОСОБА_2 орендну плату за користування гаражами у розмірі 2 000 грн. на місяць.

Відповідно до п. 9.3 вказаного договору у випадку порушення орендарем строку сплати орендної плати, встановленого п. 3.2 договору, орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми сплаченої орендної плати за кожен день прострочення платежу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, розірвано договір оренди від 16 липня 2008 року № 1 нежитлових приміщень гаражів НОМЕР_1 ряд 2, НОМЕР_2 ряд № 2, НОМЕР_1 ряд 1 (після зміни нумерації № НОМЕР_3 ряд 1, № НОМЕР_4 ряд 2, № НОМЕР_5 ряд 2), розташованих в ОК «АК «Лівобережний» по вул. Генерала Захарченка, 17 у м. Дніпропетровську. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні вказаними гаражами, зобов'язано ОСОБА_3 звільнити та передати гаражі ОСОБА_2, а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати, пеню, 3 % річних та індекс інфляції. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з останнього на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 33 313 грн. 12 коп.

Отже, відповідно до вимог ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін дійсно припиняються, але при цьому, слід враховувати, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

З матеріалів справи та копії судового рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.07.2015 року вбачається, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року, яким було розірвано договір оренди, набрало законної сили 22.07.2015 року, про що також зазначено у листі Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2017 р. за вих.. № 2-1158/2011р./17958/2017, де зазначено, що рішення від 30.07.2014 року по цивільній справі № 2-1158/2011 провадження № 2/202/19/2014 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення, усунення перешкод в користуванні гаражами шляхом звільнення нежитлового приміщення, стягнення заборгованості по орендній платі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-я особа Обслуговуючий кооператив "Автогаражний кооператив "Лівобережний" про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди набрало чинності 22.07.2015 року. Касаційної скарги по вищевказаній справі станом на 11.10.2017 рік до суду не надходило.

Відповідно до акта прийому-передачі приміщень від 09 вересня 2015 року орендар ОСОБА_3 передала орендодавцю ОСОБА_2 приміщення гаражів, які є предметом оренди за договором оренди нежитлових приміщень від 16 липня 2008 року № 1.

Згідно акту державного виконавця державної виконавчої служби в Індустріальному районі від 09 вересня 2015 року виконавчий лист № 2/202/19/2014, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні гаражами виконано фактично самостійно.

Таким чином, хоча рішення суду фактично виконано 09.09.2015 року, але зобов'язання за договором припинилися з 22.07.2015 року - з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Ухвалюючи рішення, суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув і задовольнив позов в повному обсязі без достатніх на те правових підстав, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та конкретні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка повинна відповідати за зобов'язанням до моменту його припинення, тобто до 22.07.2015 року.

Вирішуючи питання щодо суми заборгованості, яка підлягає стягненню, колегія суддів враховує розрахунок, наданий позивачем, який відповідачем не спростовано, та момент припинення зобов'язання, й приходить до висновку, що стягненню підлягають суми заборгованості станом на 22.07.2015 року включно, а саме: заборгованість з орендної плати - 24000, 00 грн., інфляційні збитки - 13800,00 грн., пеня за порушення зобов'язання - 5920, 63 грн. та 3 % річних від простроченої суми - 700, 27 грн., а всього - 44 420, 90 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності позову колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є недоведеними, а за змістом ч. ч. 1, 5 та ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Посилання апелянта на ту обставину, що вона не мала наміру укладати з відповідачем договору оренди, спростовується матеріалами справи, який містить спірний договір, зобов'язання по якому припинилися лише з 22.07.2015 року, тобто з моменту набрання вищевказаним рішенням суду про розірвання даного договору законної сили й до цього часу його умови є обов'язковими для виконання сторонами цього договору, зокрема й сплата орендної плати, заборгованість по якій разом зі штрафними санкціями й стягнута станом на час припинення зобов'язання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати пропорційно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 444, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по орендній платі - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати станом на 22.07.2015 року включно, а саме: заборгованість з орендної плати - 24000, 00 грн., інфляційні збитки - 13800,00 грн., пеню за порушення зобов'язання - 5920, 63 грн. та 3 % річних від простроченої суми - 700, 27 грн., а всього - 44 420, 90 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 444, 20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначенні чинним законодавством.

Судді: