АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/2921/17 Головуючий у 1-й інстанції - Арапіна Н.Є.
№ апеляційного провадження 22-ц/796/1080/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року Апеляційний суд м. Києва у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання графіку погашення заборгованості недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання графіку погашення заборгованості недійсним.

Посилався на те, що 06 лютого 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50007312, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 182312,24 грн., що еквівалентно 22369,60 доларів США, та додатково кредитні кошти у розмірі 61 530,45 грн., що еквівалентно 7 549,75 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5 % річних. Згідно п. 1.3.1 кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті у повернення кредиту було визначено сторонами в еквіваленті іноземної валюти (долар США) на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту. Вважає, що погашення кредиту із зазначенням еквіваленту платежів у доларах США є незаконним, оскільки кредитні кошти було нараховано в гривнях, а таму повернення кредиту та відсотків повинно відбуватися також у гривнях. Крім того, у позивача відсутня будь-яка необхідна інформації щодо кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». У зв'язку з чим просить визнати недійсним п. 1.3 та п.п. 1.3.1 додатку до кредитного договору № 50007312 від 13 лютого 2013 року в частині визначення грошового еквіваленту суми кредиту в іноземній валюті, визнати недійсним графік погашення кредиту, як додаток до кредитного договору № 50007312 від 13 лютого 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання графіку погашення заборгованості недійсним- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що під час укладання кредитного договору, кредитор (відповідач) приховав від позичальника (позивача) повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, а також не надав повної інформації про детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача. Крім того, зазначає, що суд дійшов висновку про законність умов кредитного договору про сплату платежів у валюті України в розмірі еквівалентному іноземній валюті на день платежу з посиланням на ст.524 ЦК України, проте позивачем не оскаржувався сам факт визначення у кредитному договорі грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, а зверталася увага на те, що таке визначення порушує його права як споживача в частині визначення витрат за кредитним договором, деталізація яких відсутня в кредитному договорі.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги. Зазначив, що умови кредитного договору відповідають вимогам чинного законодавства, а тому немає підстав для визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання графіку погашення заборгованості недійсним.

Посилався на те, що 06 лютого 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50007312, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 182312,24 грн., що еквівалентно 22369,60 доларів США, та додатково кредитні кошти у розмірі 61 530,45 грн., що еквівалентно 7 549,75 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5 % річних. Згідно п. 1.3.1 кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті у повернення кредиту було визначено сторонами в еквіваленті іноземної валюти (долар США) на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту. Вважає, що погашення кредиту із зазначенням еквіваленту платежів у доларах США є незаконним, оскільки кредитні кошти було нараховано в гривнях, а таму повернення кредиту та відсотків повинно відбуватися також у гривнях. Крім того, у позивача відсутня будь-яка необхідна інформації щодо кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». У зв'язку з чим просить визнати недійсним п. 1.3 та п.п. 1.3.1 додатку до кредитного договору № 50007312 від 13 лютого 2013 року в частині визначення грошового еквіваленту суми кредиту в іноземній валюті, визнати недійсним графік погашення кредиту, як додаток до кредитного договору № 50007312 від 13 лютого 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1

Судом встановлено, що 06 лютого 2013 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» був укладений кредитний договір № 5007312, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 182 312,24 грн., що еквівалентно 22 369,60 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5% річних, а також додатковий кредит у розмірі 61 530,45 доларів США, що еквівалентно 7 549,75 доларів США (а.с. 11, 12-19, 20-22).

Згідно п. 1.3. Загальних умов кредитування сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

Відповідно до п.1.3.1. «Загальних умов кредитування», що є додатком до кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником, у повернення кредиту та додаткового кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, графіком погашення кредиту № 50007312 від 06 лютого 2013 року передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у графіку погашення кредиту відповідає положенням п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною Договору (а.с. 20-22,28-30).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимоги, необхідні для чинності цього правочину і передбачені ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». Позивачем не доведено, що умови кредитного договору в частині застосування еквівалентів в іноземній валюті при розрахунках за договором є несправедливими та встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору. Позивачем не доведено відсутність в кредитному договорі необхідної інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту, а посилання позивача на непроінформованість щодо умов кредитування, спростовується його особистим підписом на кожній сторінці кредитного договору, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про згоду з усіма умовами кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 06 лютого 2013 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» був укладений кредитний договір № 5007312, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 182 312,24 грн., що еквівалентно 22 369,60 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5% річних, а також додатковий кредит у розмірі 61 530,45 доларів США, що еквівалентно 7 549,75 доларів США

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, графіком погашення кредиту № 50007312 від 06 лютого 2013 року передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у графіку погашення кредиту відповідає положенням п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною Договору (а.с. 20-22,28-30).

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті (правова позиція Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно ст.6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги, що умови кредитного договору, а саме п.1.3., 1.3.1 Загальних умов кредитування не відображають кінцеву суму кредиту, яка передбачена кредитним договором, оскільки визначення платежів відбувається за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США колегія суддів не приймає до уваги.

06 лютого 2013 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» був укладений кредитний договір № 5007312, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 182 312,24 грн., що еквівалентно 22 369,60 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5% річних, а також додатковий кредит у розмірі 61 530,45 доларів США, що еквівалентно 7 549,75 доларів США.

Зі змісту вказаного кредитного договору вбачається, що сторони погодили визначення суми кредиту, яка була видана в гривнях, в еквіваленті до долара США.

За умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, всі платежі сплачуються у гривнях і підлягають сплаті за розрахунком відповідно до обмінного курсу гривні до долара США. Тобто, загальними умовами кредитного договору передбачено застосування еквіваленту іноземної валюта у розрахунках між сторонами зазначеного договору та встановлюється порядок такого розрахунку.

Зокрема, відповідно до пункту 1.3.1. Загальних умов кредитування (додаток до Договору) розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюта на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій що зазначена в такому розрахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником.

Твердження позивача про те, що кредитний договір не містить детального розпису сукупному вартості кредиту, не відповідає дійсним умовам договору.

Доводи апеляційної скарги, що визначення валюти договору та платежів за зобов'язанням у прив'язці до іноземної валюти є порушенням прав споживача на отримання інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, відповідно з приписами ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також не виконання відповідачем обов'язку з надання повної та достовірної інформації про суму кредиту та процентів, колегія суддів не приймає до уваги.

Згідно п. 9.5. Загальних умов кредитування, які є частиною кредитного договору, підписанням загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що компанія належнім чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією.

Судом встановлено, що позивач був ознайомлений із умовами кредитування, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, про що надав письмову згоду з умовами укладеного договору.

Також, додатком до спірного договору є графік погашення кредиту, який містить детальний розпис вартості послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору та орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом, що спростовує доводи позивача про введення його в оману через ненадання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (а.с.20-22).

Таким чином, відповідачем були дотримані вимоги ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування у письмовій формі, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, що також передбачено постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України, на підтвердження, що кредитний договір, укладений між сторонами, не містить достовірної інформації про суму кредиту та процентів.

Доводи апеляційної скарги, що визначення у кредитному договорі грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті порушує права позивача як споживача в частині визначення (фактичного збільшення) його витрат за кредитним договором, колегія суддів оцінює критично, оскільки норми чинного законодавства визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, проте не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними окремих пунктів договору споживчого кредиту, правильно застосувавши положення статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2018 року.

Головуючий Судді