Справа № 355/1199/18
Провадження № 2/355/657/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року року Баришівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лисюка О.Д.

за участю секретаря судового засідання Ющенко Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідачів.

15.08.2018 року за вх. № 6085 ОСОБА_1 (в подальшому позивач) звернулася до Баришівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 (надалі відповідач ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що відповідач по справі зареєстрований, але не проживає в помешканні, яке їй належить на праві власності і за таких обставин, вона не в змозі належним чином розпоряджатися своєю власністю .

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, причини своєї неявки суд не повідомив.

ІІ. Заяви, клопотання.

Від учасників судового розгляду заяв і клопотань до суду не поступало.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Заходи забезпечення доказів або позову не вживались.

Відповідно до ч. 3 ст. 223 КПК України, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності відповідачів на загальних підставах.

Згідно ст. 247 ЦПК України, суд під час судового розгляду здійснював повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 згідно свідоцтва, виданого 10 липня 2018 року приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Поздняковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1356. Загальна площа даного будинку 62,7 кв.м., житлова 28,1 кв.м., біля будинку розташовано такі господарські будівлі і споруди: сарай, погріб, вбиральня, колодязь.

Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 202, номер запису про право власності 26969035 від 10.07.2018 року згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 130310621 від 10.07.2018 року. Позивач вселилась в даний будинок 04 серпня 2018 року.

Згідно довідки Веселинівської сільської ради Баришівського району Київської області № 296 від 03.08.2018 року в даному будинку зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який протягом кількох років у даному будинку не проживає і не з'являється.

ОСОБА_2 не є членом сімї нового власника будинку АДРЕСА_1.

V. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України, передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного прав у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 1, 9 ЖК УРСР, кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункту 33 Постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 жодного відношення до сімї нового власника будинку не має, а тому, позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування будинком є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.15,16, 29, ч.1,2 ст. 319, ст. 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст.64,150,156 ЖК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 18, 77, 81, 258-259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

В и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1

Рішення суду є підставою для реєстраційного відділу Веселинівської сільської ради Баришівського району Київської області для зняття з реєстрації місця проживанні ОСОБА_2, зареєстрованого в АДРЕСА_1 як такого, що втратив право користування цим жилим приміщенням, без надання паспорта чи іншого документа.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Баришівський районний суд Київської області .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Баришівського районного суду

Київської області _________________ О.Д. Лисюк

З повним текстом судового рішення

сторони можуть ознайомитися з 05 листопада 2018 року.