ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/119/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Сович Н.А.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/16340/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису.

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким просила: заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування заяви вказувала, що ОСОБА_3 перебуває на превентивному обліку як особа, яка скоїла домашнє насильство. Протягом останнього року його неодноразово притягували до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП відносно своєї матері ОСОБА_1

Наразі, ОСОБА_3 надалі продовжує вчиняти дії насильницького характеру щодо ОСОБА_1, зокрема застосовувати фізичне насильство, знищувати предмети домашнього побуту, меблі тощо.

Враховуючи вищенаведені обставини продовжувати далі проживати спільно із ОСОБА_3 заявник не може, а тому на підставі положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» просила встановити обмежувальний припис відносно заінтересованої особи.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року вирішено:

"Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 (АДРЕСА_5), заінтересована особа ОСОБА_3 (АДРЕСА_5) про видачу обмежувального припису."

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

В апеляційній скарзі посилається на те, що в період після винесення оскаржуваного рішення заінтересована особа і надалі продовжує вчиняти фізичне насильство над апелянтом.

Також зазначила, що характеристика з місця роботи ОСОБА_3 є необ'єктивною, так як вона складалась без безпосереднього спілкування керівництва з Києва із заінтересованою особою.

Процесуальним правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, сторони у справі не скористалися.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що суду не надано доказів, що ОСОБА_3 перманентно продовжує вчиняти щодо заявника домашнє насильство, знищувати предмети домашнього побуту, меблі.

Крім цього, суд зазначає, що дії ОСОБА_3 не носять системного характеру і зумовлені певною обставиною - небажанням ОСОБА_1 реєструвати місця проживання свого сина ОСОБА_3 у приватизованій нею квартирі, де її син проживав усе своє життя і котра є єдиним його житлом.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Яз зазначено в ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 частини 1 статті 350-2 даного Кодексу передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).

ОСОБА_1 у поданій заяві посилається на застосування обмежувального припису на підставі ст. 26 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству" про необхідність прийняття рішення про видачу обмежувального припису на підставі оцінки ризиків у зв'язку з тим, що її син ОСОБА_3 вчиняє щодо неї дії насильницького характеру, а саме: застосовує фізичне насильство, знищує предмети домашнього побуту, меблі.

Пунктами 3 та 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (надалі Закону) визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь, а кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 даного Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Частиною другою ст.26 вищезазначеного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків.

Частиною 3 даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

За п. 9 ч.1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Таким чином, як вбачається з вище наведеного, при розгляді судом заяви ОСОБА_1 про видачу ОСОБА_3 обмежувального припису, саме на заявницю покладається обов'язок доведення за допомогою належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів (ст.ст. 76-80 ЦПК України) тих обставин, що вона є особою, яка постраждала від домашнього насильства, і її кривдником є ОСОБА_3

До заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису ОСОБА_3 в якості обґрунтування її вимог долучено копії постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Так, постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2018 року, закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення. (а.с.6-7)

Крім того, згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за малозначністю правопорушення, обмежившись усним зауваженням. (а.с.8)

Згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року, ОСОБА_3 29 червня 2018 року о 21 год. 11 хв., по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1 вчинив насильство в сім'ї відносно матері ОСОБА_1, з якою спільно проживає, під час якого чинив на неї моральний та психологічний тиск, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров'ю потерпілої. Згідно даної постанови ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 170 (сто сімдесят) гривень. (а.с.9)

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку вказаним доказам в сукупності з іншими обставинами, що були встановлені судом.

Так, судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у неприязних стосунках, оскільки заявниця не бажає реєструвати місця проживання у приватизованій нею квартирі свого сина ОСОБА_3, з приводу чого виникають конфлікти.

В заяві про видачу обмежувального припису заявниця ОСОБА_1 місце проживання ОСОБА_3 вказала адресу, за якою вона проживає: Тернопіль, АДРЕСА_2.

В матеріалах про притягнення до адміністративної відповідальності фактичне місце проживання ОСОБА_3 також вказано АДРЕСА_3.

Іншого постійного місця проживання ОСОБА_3 не встановлено.

З відповіді Головного управління національної поліції в Тернопільській області від 05 серпня 2018 року, на звернення ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_3, вбачається, що ОСОБА_1 повідомлена про судовий порядок вирішення питання з приводу встановлення права власності, користування майном, усунення перешкод в користування майном судом. (а.с.10)

Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_1 не заперечує факту наявності спору щодо прав ОСОБА_3 на проживання та його реєстрації у спірній квартирі.

Ставлячи у поданій до суду заяві вимогу про заборону ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_6 заявниця не зазначає про наявність у ОСОБА_3 іншого місця проживання, пояснивши в суді апеляційної інстанції це тим, що останній на даний час проживає у АДРЕСА_7

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що що дії ОСОБА_3 за своїм характером не носять системного характеру й були вчинені не емоційному ґрунті спору щодо використання ним житла в АДРЕСА_4, і це не є підставою для застосування обмежувального припису.

Як вбачається зі змісту розділу V „Спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству" Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис стосовно кривдника є найбільш суворим та жорстким заходом з усіх передбачених Законом.

В той же час, інші, передбачені Законом спеціальні заходи, до ОСОБА_3 не застосовувалися, оскільки заявниця питань про таке застосування не ставила.

Твердження апелянта, що характеристика з місця роботи ОСОБА_3 є необ'єктивною, так як вона складалась без безпосереднього спілкування керівництва з Києва із заінтересованою особою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вищезгадана характеристика є належним і допустим доказом в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, та не спростована заявником.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що у період після винесення оскаржуваного рішення заінтересована особа і надалі продовжує вчиняти фізичне насильство над апелянтом, так як на підтвердження даного факту ОСОБА_1 не було надано доказів.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що заявницею оспорюються дії ОСОБА_3 щодо реєстрації місця проживання останнього у спільній квартирі, що вказує на спір між ними з приводу цього і не є підставою для застосування обмежувального припису, виходячи з норм Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 жовтня 2018 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.