Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 754/5332/15-ц

провадження № 61-1404 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідача - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва у складі судді Клочко І. В. від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І., від 11 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 014/1179/82/876, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 60 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення 22 серпня 2016 року. Оскільки позичальник зобов'язання за цим договором не виконував, станом на 4 лютого 2016 року утворилась заборгованість по кредиту у розмірі 12 457, 25 доларів США, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 2 957, 25 доларів США, що еквівалентно 208 296 грн 45 коп.; заборгованість по відсотках у розмірі 1 087, 57 доларів США, що еквівалентно 18 193 грн 88 коп.; пеня - 3 277, 76 доларів США, що еквівалентно 54 833 грн 41 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 544, 82 доларів США, що еквівалентно 226 590 грн 33 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню з останнього.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року апеляційна скарга представника ОСОБА_5 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права у межах позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем було здійснено у жовтні 2013 року, а позов подано до суду 3 квітня 2015 року.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, представник ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у банк не має право звертатися з вимогами про стягнення заборгованості в іноземній валюті. Наданий банком розрахунок не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, складений з порушеннями і неточностями. Крім того, позивачем не доведено передання грошей за кредитним договором.

Доводів в частині вирішення позову про стягнення пені касаційна скарга не містить, тому відповідно до положень частини 1 статті 400 ЦПК законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 014/1179/82/876, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 60 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення 22 серпня 2016 року.

Оскільки позичальник зобов'язання за цим договором не виконував, станом на 4 лютого 2016 року утворилась заборгованість по кредиту у розмірі 12 457, 25 доларів США, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 2 957, 25 доларів США, що еквівалентно 208 296 грн 45 коп.; заборгованість по відсотках у розмірі 1 087, 57 доларів США, що еквівалентно 18 193 грн 88 коп.; пеня - 3 277, 76 доларів США, що еквівалентно 54 833 грн 41 коп.

Суди встановили, що сторони визначили як строк дії договору - до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів, пені) (підпункт 8. 1 пункту 8 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 22 серпня 2016 року (підпункт 1. 2 пункту 1 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, до 15 числа кожного місяця, у розмірі та строки, визначені у графіку погашення кредиту та сплати процентів (підпункт 5. 1 пункту 5 договору та підпункт 1. 3 кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Судом установлено, що 24 листопада 2014 року банком було направлено відповідачу вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань, проте останній не відреагував на цю вимогу та не повернув заборгованість за кредитним договором (а. с. 9).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходили із того, що позичальник не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги про недоведеність отримання відповідачем кредиту безпідставні, оскільки такі спростовуються випискою по рахунку та наявною у справі заявою відповідача про видачу готівки, яка відповідно до інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 377, є видатковим касовим ордером.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи касаційної скарги про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування відповідач не надав власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги про відсутність у позивача права пред'являти вимоги про стягнення заборгованості в іноземній валюті є необґрунтованими, оскільки положення чинного законодавства не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 8 листопада 2016 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року без змін.

Поновити виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк