Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 325/439/17 Головуючий у 1 інстанції: Васильцова Г.А.
Провадження №22ц/778/315/18 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого, суддіКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В.
Трофимової Д.А.
секретарБабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а також апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Приазовського районного суду Запорізької області суду від 09 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з Міністерства оборони України суму моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Позов обґрунтований тим, що з 29.04.1986 року по 12.11.1987 року він проходив військову службу у Демократичній республіці Афганістан та приймав участь у бойових діях у складі військової частини НОМЕР_1 . У 1986 році при виконанні військового обов`язку він отримав вогнепальні осколкові поранення голови, спини, контузію головного мозку, що підтверджено медичними висновками. Через отримані поранення він був змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди. В результаті отриманих травм у нього розвинулись захворювання, наслідки яких турбують його і сьогодні, а саме щоденні головні болі, запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам`яті, зниження слуху, порушення сну, нудоту, загальний озноб, різку безпричинну слабкість, оніміння язика, губ, кінцівок, постійне погіршення працездатності. У зв`язку з травмою, отриманою під час захисту Вітчизни, який він здійснював за призовом, а не за контрактом, у нього порушився нормальний життєвий стан, позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні функції, звички та бажання, що пов`язано з наслідками хвороб, він не має можливості працювати, оскільки не може без сторонньої допомоги пересуватись на велику відстань, не може матеріально забезпечити свою родину. Позивач змушений витрачати багато коштів на ліки, оскільки у видачі безкоштовних ліків йому відмовляють. За результатами медичних оглядів йому була встановлена третя група інвалідності, яка безпосередньо пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Також позивач має статус інвалід війни. Вважає, що держава Україна, як правонаступник УССР, в особі уповноваженого органу Міністерства оборони України, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України, зобов`язана відшкодувати йому моральну шкоду, в розмірі 100 000 грн., виходячи з тривалості та глибини душевних страждань та чисельністю негативних наслідків від отриманих поранень.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області суду від 09 серпня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 30 000 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким позов задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерство оборони України підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової служби, та наслідки такої хвороби спричинили позивачеві втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживаннях та хвилюваннях), душевних стражданнях, оскільки тривале лікування позначилося на здоров`ї позивача.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено що з 29.04.1986 року по 12.11.1987 року він проходив військову службу у Демократичній республіці Афганістан та приймав участь у бойових діях у складі військової частини НОМЕР_1 .

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 926 від 02.04.2014 року Центральної військово-лікарської комісії МО України /а.с. 14/, вогнепальні осколкові поранення голови, спини (контузія головного мозку - 1986 р), наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, подальшому призвело до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючий кризовий вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю після травматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. ГХ II ст.., артеріальної гіпертензії II, високого кардіоваскулярного ризику, гіпертрофії лівого шлуночка. Гіпертоно-атеросклеротичної ангіопатії сітківки обох очей, остеохондрозу поперекового відділу хребта, люмбалгії, в тадії нестійкої ремісії, з помірним больовим синдромом, - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Застосовуючи вказані норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції посилався на те, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке пов`язане із проходження військової служби в період 29.04.1986 року по 12.11.1987 року в Демократичній Республіці Афганістан, і таке право на звернення до суду в нього виникло лише у зв`язку з певними юридичними фактами, а саме встановленням висновком МСЕК причинного зв`язку, саме: захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де проходили воєнні дії.

Суд попередньої інстанцій фактично виходив з того, що оскільки події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 01 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України 2003 року, тому підлягають розгляду згідно з положеннями статей 23, 1167 цього Кодексу.

Проте з указаним висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд не звернув увагу на те, що на час проходження військової служби у період з 29.04.1986 року по 12.11.1987 року не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Однак суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1987 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1986-1987 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період з 29.04.1986 року по 12.11.1987 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 1 листопада 2017 року в аналогічній справі № 336/6349/16-ц.

Оскільки допущені судоми порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову з зазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області суду від 09 серпня 2017 року по цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, яку буде складено на протязі пяти днів.

Повна постанова складена 19 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: