Справа № 459/1180/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/783/6107/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири,-

встановила:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 28.08.2009 року разом із сином ОСОБА_4 придбала квартиру за адресою АДРЕСА_2, квартира була оформлена на відповідача. Для розрахунку з продавцем використано кошти в сумі 151791,00 грн., які вона заробила за кордоном.

Перед укладенням договору купівлі-продажу вона домовилася із сином, що після повернення вони офіційно оформлять розмір часток кожного у даній квартирі. Після повернення вона разом із сином проживали у вказаній квартирі та вели спільне господарство. У зв'язку з тим, що відповідач тривалий час ніде не працює, він ставить питання про продаж спірної квартири всупереч попереднім домовленостям. Такі наміри позбавляють її права мати окреме житло.

Відповідач не бажає у добровільному порядку виконати попередні домовленості щодо визначення часток кожного у спірній квартирі, відтак вважає, що між ними існує спір щодо права на частку у квартирі і такий може бути вирішений у судовому порядку.

Просила суд визнати за нею та відповідачем право власності на ідеальну 1/2 частку від загального розміру житлового приміщення, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 - в розмірі 17,2 м2 загальної площі квартири.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає таке рішення необґрунтованим та незаконним.

На думку апелянта суд не врахував фактичні обставини правовідносин, що виникли між позивачкою та відповідачем, не надано таким належної правової оцінки.

Звертає увагу, що відповідач порушив домовленість про визначення часток у спірній квартирі, при цьому джерелом фінансування придбання житла були зароблені нею за кордоном кошти, а перед укладенням договору вони домовилися, що покупцем за договором виступить син, а після повернення із заробітків вони офіційно визначать частки кожного у даній квартирі шляхом оформлення додаткового договору.

Крім цього, суд не надав правової оцінки письмовій заяві відповідача від 05.07.2017 року про визнання позову.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм судових повісток (а.с. 78-80), в судове засідання апеляційної інстанції повторно не прибули, позивач подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із наміром укласти мирову угоду, а відповідач не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для звернення до суду з позовом про визнання права власності на ідеальну 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, при цьому зазначив, що позивач невірно обрала спосіб захисту свого права, що є підставою для відмови у задоволенні позову, покликаючись при цьому на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-318цс15.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 28.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Франгуловою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2263 відповідач ОСОБА_4 придбав у гр. ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 151791 грн. (а.с. 9).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2404531 від 21.10.2009 року ОСОБА_4 є власником квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 629, 638 ЦК України).

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу, як зазначено в ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи встановлено, що обов»язки покупця за договором купівлі-продажу квартири від 28.08.2009 року виконав відповідач ОСОБА_4, а саме сплатив 151791,00 грн., що еквівалентно на той час 19000 дол. США, які продавець отримала до підписання договору, при цьому в умовах договору не зазначено, що ОСОБА_4 діяв від імені чи в інтересах позивачки ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що лише у відповідача ОСОБА_4 виникли права та обов'язки покупця квартири за вказаним вище договором, відтак після реєстрації 21.10.2009 року права власності відповідач ОСОБА_4 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Що стосується доводів апелянта про те, що відповідач порушив домовленість про визначення часток у спірній квартирі, при цьому джерелом фінансування придбання житла були зароблені нею за кордоном кошти, колегія суддів звертає увагу, що договір, на підставі якого до відповідача перейшло право власності на спірне майно, такого змісту положення не містить, при цьому цей правочин є правомірним та створив юридично значущі наслідки, оскільки у встановленому порядку не визнаний недійсним, зокрема удаваним в частині покупця, відтак діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у позивача відсутні підстави для звернення із позовом, за правилами статті 392 ЦК України, про визнання права власності на частину квартири, оскільки такий позов може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, при цьому, як зазначено вище, право власності на квартиру позивач не набула.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта в частині визнання відповідачем ОСОБА_4 позовних вимог, про що останнім подано заяву на адресу суду, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) суд має право відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжити судовий розгляд у випадку, якщо таке визнання відповідачем позову суперечить закону.

Інші доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, відтак з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені у скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, тому судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 січня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк