АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_3, ОСОБА_1, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички ЮліїОлександлрівни,третя особа:Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання незаконним та скасування розпорядження,визнання недійсним свідоцтва,визнання незаконним та скасування рішень про реєстрацію права власності,визнання нікчемним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року позивач пред'явила вказаний позов до відповідачів та зазначала, що 21.03.2016 року з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 09.04.2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Духновською О.А. прийняте рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на належну їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 19.04.2002 року Шевченківською районною державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19.04.2002 року № 31034.

Пізніше, було зареєстровано право власності ОСОБА_1на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2015 року.

Будь-яке рішення суду про позбавлення її права власності на квартиру відсутнє та відсутні будь-якіпідстави вважати, що її право власності на вказану квартиру відчужене примусово.

ОСОБА_3 права власності на їїквартиру ніколи у встановленому законом порядку не набував, квартира на нього не була приватизована та не реєструвалось право власності в БТІ, а відтак у нього не виникло право на відчуження спірної квартири, якою він розпорядився, правовстановлюючий документ ніколи не видавався компетентними органами,в зв»язку з чим він не мав права нею розпоряджатися,що є підставою для визнання договорукупівлі-продажу квартири від 08.10.2015 року нікчемним на підставі ст. 228 ЦК України так як спрямований на протиправне позбавлення її права власності на житло.

Посилаючись на те, що квартира, яка належить їй на праві власності , вибула з її володіння без її волі, просила витребувати вказане нерухоме майно на підставі статей 387, 388 ЦК України з чужого незаконного володіння.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року позовні вимоги задоволені частковою . Постановлено визнати незаконним та скасувати розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві від 19.04.2002 року №31034, в частині приватизації на ім'я ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 у м . Києві, загальною площею 57.6 кв.м., житловою площею 39 кв.м..Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 19.04.2002 року Шевченківською районною державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19.04.2002 року №31034.Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 у м . Києві.Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у сумі 551,20 грн.. В іншій частині заявлені вимоги залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову та відмовити в їх задоволенні .В решті рішення залишити без змін. Зазначає, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, право власності набуто в установленому законом порядку, а тому відсутні підстави для витребування квартири з його володіння. Документи надані позивачем на підтвердження набуття нею права власності на квартиру є юридично дефектними,на що суд не звернув уваги. ЇЇ право власності не реєструвалося, у зв'язку з чим така інформація відсутня у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Не підтверджено факт не видання розпорядження Шевченківською районною державною адміністрацією в м. Києві від 19.04.2002 року №31034 про приватизацію квартири на ім'я ОСОБА_3 та свідоцтва про право власності на житло, видане ОСОБА_3 19.04.2002 року Шевченківською районною державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19.04.2002 року №31034. На момент купівлі-продажу ним спірної квартири,остання не була під арештом чи забороною.

Вислухавши доповідь судді доповідача,пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи, Апеляційний суд міста Києва, який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у складі колегії суддів, вважає,що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належала на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.10.1993 року, яке видано на підставі розпорядження №881 від 08.10.1993 року.

25.10.1993 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було зареєстровано право власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.10.1993 року та записано у реєстрову книгу за №2834.

В подальшому право власності на зазначену квартиру перейшло до ОСОБА_2на підставі договору дарування частини квартири від 24.04.2002 року та свідоцтва про право на спадщину від 09.03.2007 року.

Право власності позивача на спірну квартиру було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна згідно з інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 21.03.2016 року, зазначена квартира належить на праві власності саме позивачці.

08.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири за яким ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності від імені продавця ОСОБА_3передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартируАДРЕСА_4 .

У договорі зазначено, що квартира належить Продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.04.2002 року Шевченківською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження (наказу)№31034 від 19.04.2002 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно 08.05.2002 року в реєстрову книгу за №3643. Право власності зареєстроване Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві 04.04.2015 року. номер запису про право власності 9336078.

Приватним нотаріусомДніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. суду першої інстанції надані копії документів, а саме: розпорядження Шевченківською районною державною адміністрацією в м. Києві від 19.04.2002 року №31034 про приватизацію спірної квартири на ім'я ОСОБА_3 та свідоцтва про право власності на житло, видане ОСОБА_3 19.04.2002 року Шевченківською районною державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19.04.2002 року №31034.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру було зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Духновською О.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20606039 від 09.04.2015, номер запису про право власності 9336078.

Згідно з Інформаційною довідкою, на даний час власником квартири є ОСОБА_1.

Листом від 03.08.2016 року за №307 Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила суд, що квартира АДРЕСА_5 приватизована на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7, згідно з розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва від 08.10.1993 за № 881.

Згідно зархівнимиданимиорган приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації не видавав розпорядження від 19.04.2002 року № 31034 та не виготовляв свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Позивач підтвердив, що квартира з її володіння ніколи не вибувала,її син постійно сплачував плату за житлово-комунальні послуги. На підтвердження зазначеного судом першої інстанції були оглянуті оригінали квитанцій, а копії приєднані до матеріалів справиза спірний період(т.2 а.с.51-75).

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнавши незаконним і скасувавши розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві від 19.04.2002 року № 31034, у частині приватизації на ім'я ОСОБА_3 спірної квартири загальною площею 57.6 кв.м., житловою площею 39 кв.м.. та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, видане 19.04.2002 року Шевченківською районною державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19.04.2002 року № 31034,суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_3 не набув право приватної власності на спірну квартируу порядку, визначеному законом, так як на його ім.»я не видавалось ні розпорядження , ні свідоцтво про право власності на квартиру. Судом не встановлено також, що позивач на підставі рішення суду була позбавлена права власності на квартиру. За вказаних обставин ОСОБА_3 не мав права відчужувати спірну квартиру, право власності на яку він не набув.

Проте, оскільки наступні правочини щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину є нікчемними в силу закону, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання нікчемним договору купівлі-продажу квартири від 08.10.2015 року.

Водночас, оскільки відділ приватизації Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві не вчиняв будь-яких дій внаслідок яких було порушено права позивача, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконними дій органу приватизації Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві стосовно видачі ОСОБА_9 свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Частина 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Оскільки судом визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло видане на ім'я ОСОБА_3 , на підставі якого було прийнято рішення державного реєстратора, а наступне рішення є нікчемним, державний реєстратор має на підставі зазначеного рішення суду, яке набере законної сили вчинити дії по скасуванню державної реєстрації права, у зв»язку з чимсуд вважаввідсутніми передбаченізаконом підстави для скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1.

Крім того, встановивши, що майно позивача-спірна квартира вибула поза її волею,суд прийшов до висновку про наявність у неї права на витребування її квартири від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України та задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Суд апеляційної інстанції вважає,що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону,що регулюють правовідносини,які виникли між сторонами.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до положень статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставність рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Аргумент апеляційної скарги про відсутність підстав для витребування у нього як у добросовісного набувача спірної квартири, право власності на яке ним набуто в установленому законом порядку, не спростовує висновок суду першої інстанції,який при задоволенні позову у цій частині правильно послався на п.3.ч.1 ст.388 ЦК України та на доведеність обставини вибуття спірної квартири поза волею позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на юридичну дефектність документів, наданих позивачем на підтвердження її права власності, тобто договору дарування від 24.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою Т.П.,№739 ,1/2 частини спірної квартири та свідоцтва право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №3 від 09.03.2007 року,32-423., не заслуговує на увагу,оскільки вказані правочини не оспорювалися і в установленому законом порядку не визнавались недійсними.

Та обставина,що в реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні дані про реєстрацію права власності за позивачем на спірну квартиру,на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, спростовується даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна,яке діяло у межах своїх повноважень, про реєстрацію права власності за позивачем на спірну квартиру (т.1а.с.17).

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з аргументом відповідача щодо не встановлення судом першої інстанції належними та допустимими доказами незаконності розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві від 19.04.2002 року № 31034, у частині приватизації на ім'я ОСОБА_3 спірної квартири загальною площею 57.6 кв.м., житловою площею 39 кв.м.. та свідоцтва про право власності на житло, видане 19.04.2002 року Шевченківською районною державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19.04.2002 року № 31034,оскільки за даними Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації спірна квартира була приватизована на ім»я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно з розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва від 08.10.1993 за № 881(т.1 а.с.12,15,65-67).

Згідно зархівнимиданимиорган приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації не видавав розпорядження від 19.04.2002 року № 31034 та не виготовляв свідоцтво про право власності на спірну квартиру(т.1а.с.64).

Аргумент відповідача стосовно законності свідоцтва про права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру на час укладення договору купівлі-продажу 08.10.2015 року, відсутність арешту , інших обтяжень або прав третіх осіб на квартиру ,що дає підстави вважати його добросовісним набувачем і незаконність рішення суду в частині витребовування у нього спірної квартири,не ґрунтується на законі,який регулює правовідносини між сторонами,а саме: п.3,ч.1ст. 388 ЦК України.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування та залишення без задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - Судді -