Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 707/2192/15-ц

провадження № 61-274 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Черкаської області;

відповідачі: Свидівоцька сільська рада Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_4, реєстраційна служба Черкаського районного управління юстиції в Черкаській області;

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5;

третя особа - державне підприємство «Черкаське лісове господарство»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 2 червня 2016 року у складі судді Морозова В. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Гончара Н. І., Корнієнко Н. В., Ювшина В. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року заступник прокурора Черкаської області звернувся до суду з позовом до Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції в Черкаській області, третя особа - державне підприємство «Черкаське лісове господарство», про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію права оренди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області від 18 листопада 2011 року № 13-7 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,8368 га, розташованої в межах АДРЕСА_1 під розміщення пляжу та існуючої бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» у зв'язку із набуттям права власності на будівлі та споруди.

Рішенням Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області від 14 березня 2014 року № 37-23 затверджено технічну документацію із землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі загальною площею 1,5580 га. Вказаним рішенням ОСОБА_4 надано в довгострокову оренду на 49 років шість земельних ділянок: площею 0,1834 га;площею 0,1107 га; площею 0,6496 га;площею 0,1162 га; площею 0,1932 га;площею 0,3049 га. Земельні ділянки віднесено до категорії земель лісогосподарського призначення, що підтверджується листом державного підприємства «Черкаське лісове господарство» (далі - ДП «Черкаське лісове господарство») від 1 квітня 2015 року.

13 травня 2014 року між Свидівоцькою сільською радою Черкаського району Черкаської області та ОСОБА_4 укладено договори оренди зазначених ділянок, а державним реєстратором реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено записи про реєстрацію права оренди на спірні земельні ділянки за ОСОБА_4

Посилаючись на статті 27, 63 ЛК України, статті 118, 123 ЗК України, прокурор зазначив, що рішення Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області від 14 березня 2014 року № 37-23 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушеннями вимог земельного законодавства, оскільки сільською радою перевищено повноваження щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення; були надані в оренду земельні ділянки лісогосподарського призначення, користування якими не може здійснюватися на умовах оренди; відсутня згода постійного користувача ДП «Черкаське лісове господарство» на вилучення земельних ділянок; було затверджено документацію із землеустрою, на підставі якої не може бути здійснено формування та відведення земельних ділянок в оренду.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області від 14 березня 2014 року № 37-23 «Про затвердження технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання земельної ділянки в довгострокову оренду гр. ОСОБА_4 під розміщення існуючої бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1»;визнати недійсними договори оренди земельних ділянок площею 0,1834 га, кадастровий номер НОМЕР_1 га; площею 0,1107 га, кадастровий номер НОМЕР_2; площею 0,6496 га за кадастровим номером НОМЕР_3; площею 0,1162 га за кадастровим номером НОМЕР_4; площею 0,1932 га за кадастровим номером НОМЕР_5; площею 0,3049 га за кадастровим номером НОМЕР_6; розташованих в межах АДРЕСА_1 від 13 травня 2014 року, укладені між Свидівоцькою сільською радою Черкаського району Черкаської області та ОСОБА_4, зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 5634424, № 5625637, № 5634636, № 56330387, № 5632604, № 5634075; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки за територіальною громадою Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області, прийнятих державним реєстратором реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції 13 травня 2014 року за № 13006277, № 12985488, № 13006872, № 12997547, № 13002460, № 13005702, а також рішення про державну реєстрацію права оренди на вказані земельні ділянки за ОСОБА_4, прийнятих державним реєстратором реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції 13.05.2014 за № 13006625, № 12988823, № 12998694, № 13007041, № 1300224, № 13006019.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 2 червня 2016 року у задоволенні позову заступника прокурора Черкаської області відмовлено.

Відмовляючи в позові прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано доказів відсутності у сільської ради права на розпорядження землями лісогосподарського призначення, що перебувають у її межах, не було надано доказів прийняття рішення Свидівоцькою сільською радою Черкаського району Черкаської області від 14 березня 2014 року з перевищенням наданих їй законом повноважень, оскільки не доведено, що спірні земельні ділянки перебували у користуванні ДП «Черкаське лісове господарство».

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області відхилено. Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 2 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що прокурором не надано доказів на підтвердження перебування спірних земельних ділянок, які знаходяться в межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області, у користуванні ДП «Черкаське лісове господарство». При цьому, суд апеляційної інстанції відхилив посилання прокурора на те, що в оспорюваних договорах оренди земельних ділянок відсутня одна з істотних умов, а саме цільове призначення землі. Також суд зазначив, що згідно з поясненнями представника Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області надані в оренду земельні ділянки входили до складу земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_7, а прокурором не надано доказів того, які саме із спірних земельних ділянок входили до складу вказаної земельної ділянки, які були сформовані як нові і потребували розроблення проекту землеустрою.

У жовтні 2016 рокузаступник прокурора Черкаської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали висновку щодо законності передачі в оренду земельних ділянок для цілей, не пов'язаних з веденням лісового господарства, зважаючи на те, що орендовані ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення. При цьому заступник прокурора зазначав, що діючим законодавством не передбачено можливість передачі земель лісогосподарського призначення в оренду фізичній особі, яка не займається веденням лісового господарства, та посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах: від 27 січня 2015 року у справі № 21-570а14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Також, посилаючись на пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, зазначав, що спірні земельні ділянки відповідно до матеріалів лісовпорядкування перебувають у постійному користуванні ДП «Черкаське лісове господарство», їх розташування в межах населеного пункту станом на 1 січня 2013 року не змінює їх державну форму власності. Тому, відповідно до статті 122 ЗК України органи місцевого самоврядування, у тому числі Свидівоцька сільська рада Черкаського району Черкаської області, не мала права розпоряджатися цими землями.

Суди, надаючи оцінку правовідносинам щодо формування спірних ділянок, вказали, що вони сформовані за рахунок земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_7 площею 0,8586 га, а тому необхідності розроблення проекту землеустрою щодо їх передачі в оренду не було.

Проте, прокурор зазначив, що неможливо із земельної ділянки площею 0,8586 га сформувати шість земельних ділянок, загальна площа яких складає 1,5580 га.

Тобто, формування нових земельних ділянок за рахунок земельної ділянки площею 0,8586 га (кадастровий номер НОМЕР_7) могло відбутися лише шляхом розроблення документації з її поділу.

ОСОБА_4 не спростовано та судом не встановлено, що шість спірних ділянок були сформовані до прийняття спірного рішення Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області. Отже, спірні ділянки не могли бути сформовані на підставі технічної документації з відновлення меж земельної ділянки в натурі, оскільки докази їх існування до прийняття спірного рішення відсутні.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» формування нових ділянок здійснюється на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, який повинен бути погоджений та затверджений у встановленому законом порядку. Проте письмова згода постійного користувача ДП «Черкаське лісове господарство» на вилучення спірних земель відсутня.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому послався на те, що судами вірно встановлено тривалий і сталий, з 1965 року період знаходження, користування, передачі прав власності на нерухоме майно (базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1»), яке з того часу, у встановленому на той час порядку було розміщено на спірній земельній ділянці і яке було зареєстровано у відповідних державних реєстрах задовго до прийняття оскаржуваного прокурором рішення Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області.

Керуючись частиною четвертою статті 334 ЦК України, нормами статей 120, 125, 126, 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» (стаття 50), суди дійшли, на його думку, правильного висновку про те, що ані на момент розмежування земель державної і комунальної власності, ані на момент прийняття оскаржуваного рішення Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області, ані на момент судового розгляду відсутні докази перебування спірних земельних ділянок у постійному користуванні ДП «Черкаське лісове господарство», так як останнє не має передбачених чинним законодавством документів, які б свідчили про право постійного користування спірними земельними ділянками. Відсутність у ДП «Черкаське лісове господарство» належних і допустимих правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки свідчить не тільки про відсутність будь-яких прав цього підприємства на спірні земельні ділянки, а і відсутність необхідності вилучення у нього цих земельних ділянок для передачі йому в оренду.

Також зазначав, що спірні земельні ділянки були надані йому в оренду у зв'язку із переходом до нього права власності на нерухоме майно, розташоване на спірних земельних ділянках. Таким чином, надаючи йому у користування на правах оренди земельну ділянку лісогосподарського призначення, Свидівоцька сільська рада Черкаського району Черкаської області, маючи всі повноваження на розпорядження спірними землями, дотрималася вимоги статті 120 ЗК України і надала їх в оренду без зміни цільового призначення.

Правильність висновків судів попередніх інстанцій про пріоритетність норм ЗК України перед нормами ЛК України в регулюванні земельних відносин, пов'язаних із переходом права власності на нерухоме майно відповідно до статті 120 ЗК України, підтверджують, на його думку, і чинні на час виникнення спірних відносин норми статті 55-57 ЗК України, які не містять прямої заборони на передачу в оренду земель лісогосподарського призначення громадянам у разі переходу права власності на нерухоме майно, розташоване на таких земельних ділянках.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради депутатів трудящих від 11 червня 1965 року № 400 «Про створення умов та порядок користування місцями масового відпочинку трудящих у приміській зоні м. Черкас» відведено берегову смугу вздовж річки Дніпро в районі с. Свидівок-Сокирне-Єлисаветка Черкаського району Черкаської області для організації відпочинку трудящих міста, закріпивши її за підприємствами та організаціями, згідно з додатком № 1. Зону шириною 100 метрів вздовж річки Дніпро вирішено вважати загальнодоступною. Розміщення палаточних містечок та інших об'єктів вирішено проводити тільки за цією зоною з погодженням облархітектури та державного санітарного нагляду.

Постановою виконавчого комітету Черкаської обласної ради депутатів трудящих і президії обласної Ради професійних спілок від 19 січня 1966 року № 33 «Про організацію відпочинку для трудящих підприємств та організацій міста Черкас» надано право користування земельними ділянками з метою організації відпочинку трудящих у районі с. Свидівок Черкаського району Черкаської області на 1966 рік підприємствам та установам згідно з додатком № 1.

Також судами встановлено, що в період з 2001 по 2007 роки межі с. Свидівок та с. Сокирне Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області були змінені, зокрема на підставі рішення Черкаської обласної ради від 15 листопада 2007 року № 13-16/V «Про зміну межі селища Сокирна Свидівоцької сільської ради Черкаського району» територія с. Сокирне розширено на 6,8 га, з них 3,6 га - лісів та чагарників, 3,2 га - пісків.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 8 листопада 2011 року ОСОБА_4 придбав базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться по АДРЕСА_1. База відпочинку складається з: будинку охорони та складу з прибудовою цегляною, загальною площею 40,2 кв. м та має надвірні споруди: навіси «Б, В», господарська будівля «Г», вбиральня «Д», огорожа «1-3», свердловина «4». Вказана база відпочинку розташована на земельній ділянці площею 0,8586 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_7, що знаходиться на території Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області.

Рішенням Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області від 14 березня 2014 року № 37-23 затверджено технічну документацію із землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 1,5580 га. Вказаним рішенням ОСОБА_4 надано в довгострокову оренду на 49 років земельні ділянки загальною площею 1,5580 га, з яких: площею 0,1834 га за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,1107 га за кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,6496 га за кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,1162 га за кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,1932 га за кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,3049 га за кадастровим номером НОМЕР_6, під розміщення існуючої бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області в межах населеного пункту АДРЕСА_1.

На підставі вказаних договорів оренди 13 травня 2014 року у Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_4 зареєстровано право користування вказаними земельними ділянками.

Згідно з інформаційними довідками Державного реєстру речових прав нанерухоме майно, усі вищезазначені земельні ділянки за цільовим призначенням віднесені до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Відтак, законом не передбачено можливість передачі земель лісогосподарського призначення в оренду фізичній особі, яка не займається веденням лісового господарства.

Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України: «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах: від 27 січня 2015 року у справі 21-570ацс14, від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Відмовляючи в позові заступника прокурора Черкаської області, суди виходили з відсутності доказів того, що спірні земельні ділянки перебувають в державній власності та належить до земель лісового фонду.

При цьому у порушення вимог статей 212 -214, 315 ЦПК України 2004 року судами не враховано, що згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Черкаське лісове господарство», а саме планшету № 2 лісовпорядкування Черкаської області, Черкаського району та листа ДП «Черкаське лісове господарство» від 1 квітня 2015 року № 318/03, спірні земельні ділянки входять до складу державного лісового фонду та перебувають у постійному користуванні вказаного державного підприємства, а не відображення у матеріалах лісовпорядкування спірних земель, як окремих ділянок, свідчить про їх віднесення до земель лісогосподарського призначення, наданих ДП «Черкаське лісове господарство» у постійне користування, оскільки матеріали лісовпорядкування були розроблені у 2013 році, а спірні ділянки сформовані у 2014 році.

Статтею 117 ЗК України визначено порядок передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність.

Згідно з частиною восьмою статті 122 ЗК України Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу.

Статтею 149 ЗК України (частина друга та дев'ята) визначено, що вилучення земельних ділянок державної власності провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, який вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема - ліси для нелісогосподарських потреб.

Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні. ділянки, які, зокрема, перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій.

У порушення вказаних вимог закону суди не врахували доводів прокурора про те, що спірні земельні ділянки відповідно до матеріалів лісовпорядкування перебувають у постійному користуванні ДП «Черкаське лісове господарство», їх розташуванняв межахнаселеного пункту не змінює їх державну форму власності.

Також суди не перевірили, чи мала право Свидівоцька сільська рада Черкаського району Черкаської області розпоряджатися спірними земельними ділянками, враховуючи, що наявність передбачених законом документів, які б підтвердили передачу спірних державних земель у комунальну власність Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області, судами встановлено не було.

Відповідно до частини другої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру (частина восьма статті 79-1 ЗК України).

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Частиною третьою статті 186-1 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки лісогосподарського призначення підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Встановивши, що передані в оренду ОСОБА_4 земельні ділянки сформовані на підставі технічної документації із землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі, загальною площею 1,5580 га, суд дійшов до суперечливого висновку про те, що спірні земельні ділянки сформовані за рахунок земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_7, площею 0,8586 га, а тому необхідності розроблення проекту землеустрою щодо їх передачі в оренду не було. Проте судом не перевірено доводів прокурора про те, що формування нових земельних ділянок за рахунок ділянки площею 0,8586 га (кадастровий номер НОМЕР_7) могло відбутися лише шляхом розроблення документації з її поділу, оскільки неможливо із земельної ділянки площею 0,8586 га сформувати шість земельних ділянок, загальна площа яких складала 1,5580 га.

Крім того, судом не враховано, що проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянокне було погоджено з центральним органом виконавчої влади, а також відсутня згода постійного користувача - ДП «Черкаське лісове господарство» - на вилучення спірних земель.

Таким чином, суди у вимог порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року вищевказаних положень закону та обставин справи не врахували, доводів прокурора не перевірили та прийшли до передчасного висновку про відмову в позові.

Відповідно до пунктів 1 і 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк