Номер провадження: 22-ц/785/4987/18
Номер справи місцевого суду: 2-405/2004
Головуючий у першій інстанції Синьковська О.О.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 06 лютого 2004 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4,правонаступниками якого є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_3 про встановлення факту належності та визнання права власності на домобудівлю,

встановив:

04 лютого 2004 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту належності та визнання права власності на домобудівлю, якою є кв. АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнала, про що свідчить протокол судового засідання, на яке заперечень від учасників справи не надійшло.

Рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 06 лютого 2004 року позов ОСОБА_4 було задоволено у повному обсязі.

Однак, непогоджуючись із вказаним рішенням суду, 13.04.2018 року ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.06.20018 року апелянту ОСОБА_3 було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, з метою допуску ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції та перевірки доводів заявника апеляційної скарги стосовно порушення її прав та незаконності оскаржуваного судового рішення (а.с.57).

Крім того, в ході розгляду цивільної справи в суді апеляційної інстанції, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2018 року було задоволено клопотання представника апелянта ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_8 і замінено позивача ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на його правонаступників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.134-135).

До суду апеляційної інстанції учасники справи не зявились. Разом з тим, 18.10.2018 року від вказаних правонаступників позивача і апелянта ОСОБА_3 надійшла заява про затвердження між ними мирової угоди і надано текст мирової угоди наступного змісту:

«Визнати нечинним рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 06 лютого 2004 року (справа № 2-405/2004, суддя Остра Н.С.), ухвалене у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності та визнання права власності на домобудівлю, а провадження у справі закрити.

За умовами мирової угоди ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовляються від позовних вимог до ОСОБА_3 у повному обсязі, а ОСОБА_3 згодна з вимогами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відмову від позовних вимог, а саме визнати нечинним рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 06 лютого 2004 року (справа № 2-405/2004, суддя Остра Н.С.), ухвалене у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності та визнання права власності на домобудівлю, а провадження у справі закрити».

В мировій угоді також вказано, що вона складена в пяти екземплярах, по одному для кожної із сторін і для Апеляційного суду Одеської області.

Наслідки закриття провадження у справі, передбаченні ст.ст. 206, 207 ЦПК України сторонам відомі і зрозумілі.

При цьому заявники просили розглянути і затвердити мирову угоду без їх участі.

У звязку з цим, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обовязків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності її учасників, повідомлених належним чином.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У звязку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 31.10.2018 року.

Перевіривши законність і обгрунтованість укладеної мирової угоди, колегією суддів апеляційного суду Одеської області 23.10.2018 року було постановлено ухвалу про відмову в затвердженні вищевказаної мирової угоди.

Підставою для відмови в затвердженні мирової угоди було наступне.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник процесу розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, передбаченими ч.7 ст. 49 ЦПК України, сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ст. 373 ЦПК України - в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу, Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Однак, у відповідності до п.1 ч.5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову в затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи законні інтереси інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі оскаржуваного судового рішення, позивач ОСОБА_4 став власником квартири № АДРЕСА_1 (а.с.9).

В подальшому, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року ОСОБА_4 продав вказану квартиру ОСОБА_9 (а.с.26), яка в свою чергу на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 28.06.2005 року подарувала вказану квартиру ОСОБА_10 (а.с.27).

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що на даний час власником спірної квартири є ОСОБА_10, який не залучений до участі у справі.

З цих підстав, ухвала про затвердження мирової угоди, згідно якої має бути визнано нечинним оскаржуване рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 06 лютого 2004 року, буде безумовно порушувати права та обовязки ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які не залучені до участі у справі, та які не є сторонами мирової угоди.

Таким чином, враховуючи, що зазначені обставини повністю виключають можливість затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, як то передбачено п.1 ч.5 ст. 207 ЦПК України, колегія суддів відмовила в затвердженні мирової угоди.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і було вказано вище, відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнала, про що свідчить протокол судового засідання, на яке заперечень від учасників справи не надійшло.

З цих підстав, посилання ОСОБА_3 на те, що вона не знала про розгляд справи в суді і про ухвалене судове рішення, є безпідставними і спростовуються наявними у справі доказами.

У звязку з визнанням позовних вимог, Білгород-Дністровський міський суд Одеської області від 06 лютого 2004 року ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнив у повному обсязі.

В подальшому, на підставі цього рішення суду, було здійснене відчуження спірного житлового приміщення, про що вказано вище.

Так, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року ОСОБА_4 продав вказану квартиру ОСОБА_9 (а.с.26), яка в свою чергу на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 28.06.2005 року подарувала вказану квартиру ОСОБА_10 (а.с.27).

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що на даний час, тобто вже протягом більше 13 років власником спірної квартири є ОСОБА_10, який не залучений до участі у справі, та який навіть не знає про оскарження судового рішення, на підставі якого 14 років тому назад право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_4, та який її потім продав ОСОБА_9, а остання подарувала цю квартиру ОСОБА_10

При цьому колегія суддів зазначає, що дану квартиру заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 ще 08 вересня 1998 року подарувала ОСОБА_4, який був її рідним братом, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування (а.с.4).

Таким чином, ОСОБА_3 ще 20 років тому назад здійснила відчуження спірної квартири.

З приводу перегляду судових рішень, які багато років тому набрали законної сили і тим більше були підставою для подальшого відчуження майна, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з наступних правових позицій.

Так, у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest; general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed arid the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

П.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував ЄСПЛ у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк перегляду рішення вирішується зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

З підстав викладеного, колегія суддів зазначає, що метою перегляду оскаржуваного судового рішення заявником апеляційної скарги ОСОБА_3 є саме домагання перегляду остаточного і обов'язкового рішення суду, чим буде порушений принцип правової визначеності і остаточності судового рішення, що є недопустимим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про правову визначеність судового рішення, його сталість і остаточність, доводи апеляційної скарги його не спростовують, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 06 лютого 2004 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра