АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3211/17Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/653/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2018 року колегія суддів Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.,

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

секретаря - Романюк Х.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 607/3211/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 травня 2018 року, постановлене суддею Сливкою Л.М., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1, до відкритого акціонерного товариства "Тернопільобленерго", міського РЕМ про зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року законний представник неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, її мати ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ВАТ "Тернопільобленерго", міського РЕМ про зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідачем ВАТ "Тернопільобленерго" 24.02.2017 року незаконно здійснено відключення електроенергії в будинку, де проживають вони з донькою по АДРЕСА_1 шляхом встановлення обмежувального автомата на 40А (на 22,1 кВт), в той час як технічними умовами від 24 квітня 2008 року на дане приміщення передбачена потужність електроенергії у 115 кВт. У зв'язку з тим, що на неодноразові звернення до ВАТ "Тернопільобленерго" щодо збільшення потужності до 35,6 кВт, відповідач не реагує, просила в судовому порядку зобов'язати відповідача внести зміни до договору № 859065 шляхом збільшення потужності електроенергії, котра подається до її будинку; замінити обмежувальний автомат з силою струму 16 А на 64 А; зобов'язати ВАТ "Тернопільобленерго" визнати дійсним первинний договір № 1319 від 17 серпня 1998 року або визнати за даним будинком потужність в 50 кВт/5 кВт зі 115 кВт зарезервованих. Окрім того, з урахуванням ухвалених в 2015-2016 р.р. в її користь судових рішень, якими визнано чинними до завершення будівництва об'єкту технічні умови приєднання до електричних мереж відповідача електроустановок житлових будинків по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3, просила стягнути з відповідача в її користь 3% річних за кожен день невиконання рішення апеляційного суду Тернопільської області у справі № 607/12913/15-ц, що складає 3233630 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 лютого 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

17 квітня 2018 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася з апеляційною скаргою на вищевказане рішення.

Ухвалою апеляційного суду Тернлопільської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку протягом десяти днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків: зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків за його наявності або номеру та серії паспорта; зазначення дати отримання копії судового рішення суду першої інстанції, що оскаржується та підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження з посиланням на докази, що їх підтверджують, а також - оплати витрат судового збору в сумі 12960 грн.

У зв'язку з невиконанням позивачем вимог ухвали суду від 29 травня 2018 року ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22.06.2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28 лютого 2018 року - відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14 травня 2018 року з ОСОБА_1 в користь держави стягнуто 8640 грн. судового збору.

23 травня 2018 року позивач ОСОБА_1. яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з апеляційною скаргою на додаткове рішення суду.

В апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішення, яким з неї стягнуто судовий збір в користь держави, вважаючи його неправосудним та прийнятим з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що вони з донькою звільнені від сплати судового збору на підставі ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.5 ч.1 п.п.6, 7 Закону України "Про судовий збір" та ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", а ухвалення судом додаткового рішення, яким стягнуто з неї судовий збір в користь держави позбавило її доступу до правосуддя. Зазначає, що ОСОБА_1 є інвалідом, виховує двох малолітніх дітей, має мізерну пенсію в розмірі 1218 грн., а ОСОБА_2 - неповнолітня, тому не працює та не має коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ВАТ "Тернопільобленерго" відносно її задоволення заперечує, вважаючи таку безпідставною, а доводи позивачів - такими, що не відповідають фактичним обставинам; додаткове рішення суду - законним, обґрунтованим та постановленим у відповідності до норм чинного законодавства. Вказують, що неповнолітня ОСОБА_2 не наділена процесуальною дієздатністю, яка передбачає право на звернення до суду з позовом, а майновий стан матері ОСОБА_1 та відсутність підстав для звільнення її від сплати судового збору були встановлені у даній справі судом першої інстанції з урахуванням наявних доказів.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони та їх представники в судове засідання не з'явилися, що у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ч.ч.1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача, в задоволенні вимог якої судом було відмовлено, судового збору в користь держави в розмірі 8640 грн., суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні з позовом, який включав одну вимогу майнового характеру та три вимоги немайнового характеру, позивачем судовий збір не був сплачений і звільненню від сплати такого за дві з чотирьох позовних вимог (одну майнового характеру та одну немайнового характеру), на які не поширюються правовідносини, що врегульовані ЗУ "Про захист прав споживачів", вона ні з урахуванням вимог Закону України "Про судовий збір", ні у зв'язку з майновим станом, який би давав суду підстави для звільнення від його сплати на підставі вимог ЦПК України (чи зменшення розміру такого) не підлягає.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права й зроблені з урахуванням наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що при зверненні з позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, заявлялися вимоги про: внесення змін у договір № 859065 шляхом збільшення потужності електроенергії, котра подається до її будинку з 2 кВт до 36,6 кВт; заміну обмежувального автомата з силою струму 16А на 64А; сплату позичу 3 % річних за кожен день невиконання рішення апеляційного суду Тернопільської області у справі № 607/12913/15-ц, що складає 3233630 грн.; зобов'язання ВАТ «Тернопільобленерго» визнати дійсним первинний договір № 1319 від 17 серпня 1998 року або визнати за даним будинком потужність в 50 кВт/5кВт з 115 кВт зарезервованих за позивачем, тобто, позивачем було заявлено три вимоги немайнового та одну вимогу майнового характеру. При цьому судового збору при зверненні з даним позовом сплачено не було.

На момент пред'явлення позову судом не було вирішено питання про сплату позивачем судового збору, як і не було вирішено таке питання при ухваленні рішення в даній справі, яким у задоволенні вимог позивача відмовлено в повному обсязі.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 6 цієї ж статті передбачає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення суду, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції котра діяла на момент звернення позивач з позовом до суду) за подання до суду фізичною особою позовної заяви: майнового характеру судовий збір справлявся в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру ( 640 грн.) прожиткового мінімуму та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму (8000 грн.); немайнового характеру, яка подана фізичною особою, - в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму (640 грн.).

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

У відповідності до ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів" у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У відповідності до ч.3 ст.22 ЗУ "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Згідно вимог ч.1 ст.136 ЦПК України суд. Враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбпченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення.

З підстав, визначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір, належних до сплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що від сплати судового збору за позовні вимоги про зобов'язання ВАТ «Тернопільобленерго» внести зміни в договір № 859065 шляхом збільшення потужності електроенергії, котра подається до будинку неповнолітньої доньки з 2 кВт до 36,6 кВт, а також замінити обмежувальний автомат силою струму 16А на 64А, позивач звільнена на підставі частини 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», адже виступає споживачем послуг ВАТ «Тернопільобленерго» (ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів").

Також, у зв'язку з тим, що рішенням суду від від 28 лютого 2018 року в даній справі, яке на час перегляду апеляційним судом додаткового рішення, є таким, що набрало законної сили, встановлено, що неповнолітня ОСОБА_2, в інтересах якої звернулася її мати з даним позовом, не є та ніколи не була стороною договору № 1319 від 17 серпня 1998 року, про визнання дійсним якого заявлялося в даному позові, вірними є висновки суду в частині необхідності сплати судового збору за заявлені в цій частині позовні вимоги, оскільки порушення прав доньки, як споживача послуг ВАТ «Тернопільобленерго» в даному випадку відсутні.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на вимоги позивача про сплату на її користь 3% річних за кожен день невиконання рішення апеляційного суду Тернопільської області у справі № 607/12913/15-ц, що складає 3233630 грн., оскільки право на стягнення 3 % річних, передбачене ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів", пов'язано з неможливістю виконавцем виконати (простроченням виконання) роботу (надати послугу) згідно з договором, а не у зв'язку з ухваленням судового рішення, яким, в тому числі, жодні зобов'язання стягувати з відповідача в користь позивача грошові кошти відповідно до ЗУ "Про захист прав споживачів" не встановлювались, а лише було зменшено розмір стягнення, що підлягав виплаті позивачем у судовому порядку на користь відповідача (а.с.75-79) й було залишено без змін рішення суду першої інстанції в частині вимог немайнового характеру.

Враховуючи те, що дві (з чотирьох) позовні вимоги немайнового характеру, з якими звернулася позивач до суду в даній справі, врегульовані нормами ЗУ "Про захист прав споживачів", судовий збір за них не справляється, у зв'язку з чим і не був сплачений при поданні позовної заяви. Оскільки, рішенням суду позивачу відмовлено в задоволенні цих вимог, такий судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, встановивши, що ЗУ "Про захист прав споживачів" не поширюється на одну з немайнових вимог позивача - про визнання дійсним договору № 1319 від 17.08.1998 року (з підстав, що стороною договору неповнолітня ОСОБА_2, в інтересах якої подала позов її законний представник мати ОСОБА_1, не була) та на майнову вимогу - про стягнення 3% річних (що складає 3233630 грн.) за невиконання рішення апеляційного суду Тернопільської області у справі № 607/12913/15-ц, а також, відсутність, передбачених ст.136 ЦПК України підстав для зменшення або звільнення позивача від сплати судового збору, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про стягнення з позивача, у задоволенні позовних вимог якої відмовлено в повному обсязі та яка при зверненні до суду з позовом судового збору не сплачувала за жодну з заявлених вимог, 8640 грн. судових витрат у користь держави.

Апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції й щодо розміру стягнутих з позивача додатковим рішенням судових витрат, як такого, що обрахований відповідно до вимог ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України та вимог ч.2 ст.4, ч.3 ст.6 ЗУ "Про судовий збір".

Крім цього, з урахуванням наявних у справі доказів, вірними є висновки суду й в частині відсутності в позивача передбачених цивільним процесуальним законом (ст.136 ЦПК України) підстав для звільнення чи зменшення розміру судового збору, що підлягає стягненню з неї в користь держави.

Як докази, що свідчать про відсутність передбачених законом підстав для звільнення чи зменшення розміру судового збору, судом підставно взято до уваги встановлені такою, що набрала законної сили ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2017 року, обставини, й зокрема, наявність у власності малолітньої ОСОБА_2 з 2007 року житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 682,2 кв.м; факт відчуження 18.11.2016 року за договором купівлі-продажу (!) 66/100 даного будинку ОСОБА_2 за ціною 450027 грн.; встановлені таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №819/3275/14-а обставини про наявність у малолітнього ОСОБА_3 (сина позивача ОСОБА_1) двох незавершених будівництвом житлових будинків площею приблизно 240-260 кв.м., не зданих в експлуатацію, але фактично збудованих в 2009-2010 роках; факт перебування позивача ОСОБА_1 на обліку як фізичної особи-підприємця; наявність у позивача ОСОБА_1 договору на постачання електроенергії від серпня 2014 року до об'єктів нерухомості в м.Тернополі, таких як: торговий павільйон (магазин автозапчастин) по АДРЕСА_1; автостоянка по АДРЕСА_1; шиномонтаж по АДРЕСА_1; стоматкабінет по АДРЕСА_4; заклад громадського харчування по АДРЕСА_3; факт сплати 22 червня 2016 року ОСОБА_1 податку на нерухоме майно на суму 8309,20 грн. (а.с.83-84).

Наявність у власності позивача, в т.ч. її неповнолітніх дітей, значної кількості нерухомого майна, що вимагає великих затрат на утримання (й підтверджується, в тому числі сплатою податків у розмірі 8309 грн. 20 коп.), факт перебування ОСОБА_1 на обліку, як ФОП, тощо, на думку колегії суддів, є такими, що виключали наявність передбачених ст.136 ЦПК України підстав для звільнення її від сплати судового збору чи зменшення його розміру.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині неврахування судом ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року, яка, на її думку звільняє позивача від сплати судового збору, апеляційний суд вважає необґрунтованими з підстав, що ухвала, на яку посилається позивач, не містить жодної інформації про звільнення її від сплати судового збору в даній справі; такою ухвалою питання про звільнення від сплати судових витрат позивача не вирішувалося взагалі й дана ухвала стосувалася іншого предмета апеляційного оскарження - ухвали про повернення позовної заяви з підстав не усунення інших, ніж сплата судового збору, недоліків, а тому зазначена обставина не може бути підставою для звільнення позивача від сплати судового збору.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності додаткового рішення суду в зв'язку з порушенням при його ухваленні вимог ст.5 ч.1 п.п.6, 7 ЗУ "Про судовий збір" не можуть бути прийняті колегією суддів, як підстави для скасування оскаржуваного додаткового рішення, оскільки по-перше, предметом даного позову не було відшкодування матеріальних збитків, вчинених внаслідок кримінального правопорушення, що давало б суду підставу звільнити позивача від сплати судового збору з урахуванням вимог п.6 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір", а вимога про стягнення з відповідача 3 % пені за невиконання рішення апеляційного суду не є тотожною вимозі про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням; а, по-друге, не відноситься позивач і до категорії громадян, які у випадку, передбаченому законодавством, вправі звернутися з заявою до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, що давало б суду підстави звільнити її від сплати судового збору з урахуванням вимог п.7 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір".

Також, п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" в редакції, що діяв на час звернення з даним позовом, не передбачав наявність у матері, котра звертається в інтересах власних малолітніх дітей, якщо останні не є інвалідами, права на звільнення від сплати судового збору.

Не заслуговують на увагу й посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 є неповнолітньою, у зв'язку з чим ніде не працює та не має змоги оплатити судовий збір, оскільки відповідно до вимог процесуального закону України неповнолітня особа, як така, що не наділена повною процесуальною дієздатністю, не може бути стороною у даній справі, в зв'язку з чим належним позивачем є законний представник неповнолітньої - ОСОБА_1, яка й повинна була надати відповідні докази свого майнового стану, як позивача.

Документи, які б підтверджували наявність у позивача відповідної групи інвалідності (першої чи другої) і яка б надавала їй право на звільнення від сплати судового збору відповідно до вимог ЗУ "Про судовий збір", ОСОБА_1 не долучено, так само як не долучено і довідки про розмір встановленої та отримуваної нею пенсії, а також будь-яких інших документів на підтвердження важкого матеріального становища.

Натомість, з пояснень позивача ОСОБА_1, що надавалися в суді апеляційної інстанції при встановленні її особи в судовому засіданні 18.07.2018 року, позивач вказала, що працює лікарем, чим спростовуються доводи апеляційної скарги, що її дохід складає лише пенсія по інвалідності, яку вона отримує як інвалід 3-ї групи.

Крім цього, позивачем не зазначалися будь-які дані про склад її сім'ї, доходи чоловіка (батька неповнолітніх дітей), в той час як такі впливають на майновий стан позивача, який підлягає оцінці судом при вирішенні питання про звільнення чи зменшення розміру судового збору.

З урахуванням відсутності в матеріалах справи належних і допустимих доказів, які б свідчили про важке майнове становище сім'ї позивача та неможливість сплати нею визначеного судом до стягнення судового збору, безпідставними на думку апеляційного суду, є й доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що полягають в обмеженні доступу до правосуддя, й наявність у зв'язку з цим підстав для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених Тернопільським міськрайонним судом письмових доказів, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому з підстав, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 - законного представника неповнолітньої ОСОБА_2, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.35 ч.1; 136 ч.ч.1, 2, 3; 141 ч.ч.1, 6; 259 ч.ч.1, 2, 8; 372 ч.2; 374 ч.1 п.1; 375 ч.1; 381 ч.ч.1, 3; 382 ч.ч.1, 2; 384 ч.1; 389 ч.1 п.1; 390 ч.1; 391 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 серпня 2018 року

Головуючий - підпис

Судді - два підписи