Справа № 357/4858/17 Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/91/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 43 17.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення без надання іншого житлового приміщення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у травні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 16.12.2016 року.

В даній квартирі без належної реєстрації проживає відповідачка - колишня цивільна дружина попереднього власника квартири. Будь-яких домовленостей між нею та попереднім власником щодо збереження за відповідачкою права користування квартирою не існує. Факт проживання відповідачки за вказаною адресою створює для позивачки ряд незручностей та перешкоджає останній користуватись належним їй на праві власності майном.

Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 відмовляється добровільно звільнити займане житлове приміщення, позивач просила суд ухвалити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_2. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1280 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 тривалий час проживала із попереднім власником спірної квартири ОСОБА_4, перебуваючи у незареєстрованому шлюбі, вела спільне господарство, тому вважає, що може бути визнана в порядку ст. 156 ЖК України членом його сім'ї. Відповідачка не має іншого житла, тому вважає, що не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_7 вважає доводи скарги безпідставними, оскільки факт періодичного проживання ОСОБА_2 із батьком позивача - ОСОБА_4 не дає підстав вважати відповідача членом сім'ї позивача. Крім того, відповідач, яка самоправно, без дозволу власника ОСОБА_3, займає житлове приміщення, підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 116 ЖК України.

У судове засіданні по розгляду апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_2, її представник ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_4 не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. (а.с. 76-78)

Колегія суддів визнала можливим розглядати справу за відсутності нез'явившихся сторін, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачка ОСОБА_2 була вселена у спірне житлове приміщення як цивільна дружина попереднього власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, третьої особи у даній справі.

16 грудня 2016 року ОСОБА_4 подарував вищевказану квартиру своїй донці - позивачу по справі ОСОБА_3.

Сторони у справі не являються членами сім'ї, ніяких договорів з приводу користування спірним житловим приміщенням між ними не укладалось.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 з 10.02.1990 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири, ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника, своїм проживанням без належної правової підстави відповідач, яка не зареєстрована за спірною адресою, створює перешкоди власнику у користуванні своїм майном.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки.

Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач не являється членом сім'ї ні попереднього власника - ОСОБА_4, ні нинішнього власника - ОСОБА_3, не укладала з ними договору на користування житловим приміщенням, а тому відсутні будь-які правові підстави для зайняття нею спірного житлового приміщення.

Оскільки право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1, є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав, відповідач ОСОБА_2 не має права перешкоджати позивачу у проживанні та користуванні спірним нерухомим майном.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції буде складено 22 січня 2018 року.

Головуючий

Судді: