Провадження № 22-ц/773/191/18 Категорія: 27 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Киці С.І., Шевчук Л.Я.,

з участю секретаря Вергуна Т.С.,

представника позивача Мельничука А.О.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивував тим, що 27 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2000 дол. США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник ОСОБА_3 своїх зобов'язань не виконав належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за договором, яка станом на 28 лютого 2014 року становила 6237,64 дол. США.

23 березня 2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 22710,53 грн., що еквівалентно 2835,27 дол. США.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором з врахуванням стягнутої заборгованості за судовим наказом в розмірі 3402,37 дол. США, а також 50,10 дол. США штрафу (фіксована частина) та 170,12 дол. США штрафу (процентна складова), що разом становить 3622,59 дол. США, що еквівалентно 36153,44 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 3622,59 дол. США, що еквівалентно 36153,44 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 243,60 грн. судових витрат по справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року.

Розгляд заяви про перегляд заочного рішення відбувся за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Із заявою про видачу копії ухвали представник відповідача ОСОБА_1 звернувся 4 грудня 2017 року, а 13 грудня 2017 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано в межах процесуального строку, визначеного ч. 4 ст. 231, ч. 1 ст. 294 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги), ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 5 січня 2018 року відкрито апеляційне провадження в даній справі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав в ній зазначених.

Представник позивача Мельничук А.О. апеляційну скаргу не визнав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість перед банком в розмірі 3622,59 дол. США, що еквівалентно 36153,44 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до процесуального законодавства, чинного на момент розгляду справи в суді першої інстанції, суд першої інстанції був зобов'язаний належно повідомити відповідача про час і місце розгляду справи (ст. ст. 27, 74-76, 158, 169, 224 ЦПК України).

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно відмітки у паспорті відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за місцем проживання з 1 червня 2010 року у с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с. 48).

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції не направляв відповідачеві судову повістку за місцем його проживання.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача та постановив заочне рішення за відсутності відомостей про те, що відповідач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і апеляційна скарга обґрунтована такою підставою, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

У зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України заочне рішення суду в даній справі підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

При прийнятті постанови колегія суддів враховує наступне.

Судом встановлено, що 27 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2000 дол. США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Того ж дня відповідачу видано кредитну картку № НОМЕР_1 (а.с. 13). Строк дії картки - до квітня 2009 року, а нова картка відповідачу ОСОБА_3 не видавалася, що сторонами по справі не оспорюється.

23 березня 2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 22710,53 грн. (а.с. 5).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 28 лютого 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 6237,64 дол. США, з них 1951,25 дол. США заборгованість за кредитом, 3936,39 дол. США заборгованість за процентами, 350 дол. США заборгованість за комісією (прострочена комісія) (а.с. 6-11).

Відмінусовуючи від розміру загальної заборгованості суму в розмірі 2835,27 дол. США, яка була стягнута судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2010 року, позивач зазначає, що розмір заборгованості становить 3402,37 дол. США. Також позивачем нараховано 50,10 дол. США штрафу (фіксована частина) та 170,12 дол. США штрафу (процентна складова), що разом становить 3622,59 дол. США, що еквівалентно 36153,44 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що термін дії кредитної картки № НОМЕР_1, виданої ОСОБА_3 закінчився у квітні 2009 року і картка не перевидавалася, перебіг позовної давності розпочався з 1 травня 2009 року.

Судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості видано Луцьким міськрайонним судом Волинської області 23 березня 2010 року, у зв'язку з чим на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність перервалася і перебіг позовної давності розпочався заново.

Отже, строк позовної давності був перерваний у 2010 році, а з даним позовом про стягнення боргу ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд 25 червня 2014 року, тобто після спливу позовної давності.

Домовленість щодо збільшення строків позовної давності між сторонами кредитного договору відсутня. Після закінчення строку дії картки відповідач не вчиняв дій, що свідчать про визнання ним боргу.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 зробив заяву про застосування строків позовної давності.

За загальним правилом така заява має бути подана в суді першої інстанції. Проте відповідач ОСОБА_3 не міг скористатися своїми процесуальними правами не за власною волею, а у зв'язку з невиконанням судом першої інстанції імперативної норми щодо повідомлення сторін про час і місце розгляду справи в суді.

Позивач поновити строк позовної давності не просить, будь-яких поважних причин для поновлення строку позовної давності не наводить.

Враховуючи наведені обставини апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про стягнення з позичальника грошових коштів слід відмовити у зв'язку з пропуском кредитодавцем строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді