Номер провадження: 22-ц/785/1116/18
Номер справи місцевого суду: 522/2680/14-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

за участю: позивача ОСОБА_4, третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування за законом у якості спадкоємця четвертої черги,-

В С Т А Н О В И Л А:

14 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був нею уточнений, до ОСОБА_7, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування за законом у якості спадкоємця четвертої черги.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивачка з січня 2008 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9, вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обв'язки, але не звернулися до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер у віці 78 років, після його смерті відкрилась спадщина за законом, в тому числі на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та земельної ділянки. Спадкоємці першої, другої та третьої черги відсутні. Позивачка 04 лютого 2014 року звернулася з заявою щодо відкриття спадщини до нотаріальної контори, нотаріус у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовив. З цих підстав позивачка вимушена звернутися до суду та просить встановити факт проживання однією сімєю з ОСОБА_9 в період з січня 2008 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року та визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом.

Представник відповідача ОСОБА_7 та треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки до суду не повідомили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_7 та третя особа ОСОБА_6 не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином. Від відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням відповідача ОСОБА_6 у відряджені, однак належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту ним надано не було. Тому у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка зазначених осіб в судове засідання не перешкоджає розглядові справи та їх доступі до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до статей 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

У статті 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч.ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 78 років, помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану у м.Одеса реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 553, від 14.01.2014 року (т.1, а.с. 192), який був зареєстрований у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_3.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина за законом, спадкоємці за законом першої, другої та третьої черги у спадкодавця відсутні.

Позивачка ОСОБА_11 є колишньою дружиною померлого ОСОБА_9, перебувала з ним у шлюбі з 24 грудня 1958 року до 19 липня 1995 року (т.1, а.с.197, 198), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 195).

Протягом останніх п'яти років,з січня 2008 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивачка проживала спільно з спадкодавцем ОСОБА_9 однією сім'єю за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.194, 254, 255-256).

04 лютого 2014 року позивачкою ОСОБА_4 було подано заяву про прийняття спадщини за законом та 04 лютого 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. внесені відомості про заведену спадкову справу №55687964 щодо спадкодавця ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року (т.1, а.с. 191, 203, 208), але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_4 документів, що підтверджують місце відкриття спадщини (т.1,а.с. 210).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_4 проживала разом із спадкодавцем однією сім'єю з січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року й після його смерті набула право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

У пункті 3, 21 постанови № 7 Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року Верховний Суд України роз'яснив, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Правила статті 1264 ЦК не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

У п. 6 Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна«член сім'ї») визначено, що «обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб'єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України,письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_4 була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини та визнання права на спадкування за законом як спадкоємця четвертої черги, позивачка послалась на наступні докази:

довідку ТОВ "МЕТАБУД" від 23 січня 2014 року №12, про факт постійного проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_9 з січня 2008 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року (т.1, а.с.194),

заяву від ОСОБА_13, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстровано в реєстрі за №296 НАІ 955921 від 25 квітня 2016 року (т.1, а.с.254),

довіреність від 16 липня 2013 року, яка була видана ОСОБА_9 строком на три роки до 16 липня 2016 року, ОСОБА_4, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. та зареєстровану в реєстрі за №1297 (т.1, а.с.255-256),

нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_14 про підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_4 з спадкодавцем більше п'яти років до моменту відкриття спадщини та ствердження факту проживання позивачки однією сім'єю зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу(т.2 а.с.5),

документи, які підтверджують, що позивачка займалась похованням ОСОБА_9 (т.1, а.с. 25, 28-30),

та свідчення свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_14,допитаних в судовому засіданні 14 квітня 2017 року, які засвідчили факт проживання позивачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, в період з січня 2008 року по день смерті.

В своїх письмових запереченнях проти позову, наданих суду першої інстанції 07 липня 2015 року (т.1, а.с.145-151), відповідачка ОСОБА_7 стверджувала, що позивачка не довела те, що вона проживала із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, та послалася на те, що інформація, яка міститься в довідці від 23 січня 2014 року викладена зі слів мешканців, а свідки ОСОБА_15, яка є колишньою невісткою позивачки, та ОСОБА_14, який не є сусідом позивачка, є зацікавленими особами та знаходяться у близьких стосунках з самою позивачкою.

При цьому відповідачка звертала увагу суду на те, що відповідно до позову ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння, поданого до Біляївського районного суду Одеської області 06 грудня 2013 року, заяв до прокурора Одеської області від 25 липня 2013 року та від 13 серпня 2013 року про вчинення злочину, заяви до Головного управління МВС України в Одеській області від 25 липня 2013 року про вчинення злочину, саме спадкодавцем було зазначено, що з 2005 року у зв'язку з його хворобою за ним доглядала двоюрідна сестра ОСОБА_7 й лише 23 січня 2013 року його колишня дружина ОСОБА_16 приїхаладо нього у с. Холодна Балка та виявила, що він знаходився у важкому стані, відразу викликала швидку допомогу та його госпіталізували у кардіологічне відділення Єврейської лікарні, де він знаходився на лікуванні з 23 січня 2013 року по 19 квітня 2013 року.

На підтвердження вказаних обставин відповідачка надала суду письмові документи, які містяться у томі 1 на а.с. 33-39, 152-162.

Пунктами 1-3 частини 4 статті 265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Зазначені вимоги до рішення суду передбачені й статтею 214 ЦПК України, який був чинний на час вирішення справи.

Однак в порушення вказаних норм процесуального права суд першої інстанції не дослідив, не дав належної оцінки вказаним письмовим доказам та не навів у рішенні мотивів відхилення доказів наданих відповідачкою ОСОБА_7.

Частиною 1 статті2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує судиобґрунтовувати свої рішення,його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

В пункті 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»),проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми права, тлумачення Конституційним Судом України поняття «член сім'ї» у Рішення № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі наданих відповідачкою ОСОБА_7, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», колегія суддів відхиляє вищезазначені докази надані позивачкою як недостатні та недостовірні, й приймає до уваги докази надані відповідачкою ОСОБА_7, які з достовірністю підтверджують те, що з 2005 року за ОСОБА_9 доглядала його двоюрідна сестра ОСОБА_7 за місцем його реєстрації: АДРЕСА_3, який він придбав 03 серпня 2005 року. Лише з 23 січня 2013 року, а не з січня 2008 року, позивачка стала доглядати за колишнім чоловіком ОСОБА_9.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою в судовому засіданні не доведено належним чином те, що протягом останніх п'яти років, з січня 2008 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона проживала із спадкодавцем ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_2 однією сім'єю (наявність спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов'язків), що виключає можливість набуття нею статусу спадкоємця четвертої черги.

Отже, з огляду на віще наведене судова колегія приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 є незаконним, необґрунтованим й не підлягає задоволенню.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст.3 СК України, ст.1264 ЦК України, у відповідності до п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмові ОСОБА_9 у задоволенні її позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 382, 383, 384 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування за законом у якості спадкоємця четвертої черги відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено: 24 січня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік