ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2/201/724/2018
12 січня 2018 року Жовтневий районний суд
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участі секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів,-
В обґрунтування позову посилається на наступне.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-14071/10 від 18.01.2011р. вирішено стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/6 усіх видів заробітку доходів щомісяця, до досягнення ним повноліття. Наразі, син потребує значно більше коштів на навчання та розвиток. Крім того, з 10.07.2017р. по 21.07.2017р. дитина була у літньому таборі в спортивному клубі «Метеор», про що свідчить відповідний договір. Також, у вказаний табір дитину необхідно було підготувати, а саме купити речі та одяг. У серпні дитина захворіла на мононуклеоз та повинна була пройти аналізи, а також лікування. Самостійно забезпечити сина необхідним одягом, взуттям, навчальним приладдям та оплатити його харчування і лікування позивачці досить складно. Відповідач має постійний високий дохід, є працездатним, також, має ще одну дитину на утриманні, а тому вважає доцільним змінити розмір сплачуваних відповідачем аліментів з 1/6 частини заробітку на ? частину.

В судове засідання представник позивачки подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог у повному обсязі наполягає (а.с.57).

Відповідач у судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-14071/10 від 18.01.2011р. вирішено стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/6 усіх видів заробітку доходів щомісяця, до досягнення ним повноліття (а.с.16-17). 11.05.2012 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвано (а.с.15).

Як вбачається з матеріалів справи з 10.07.2017р. по 21.07.2017р. дитина була у літньому таборі в спортивному клубі «Метеор», про що свідчить відповідний договір (а.с. 18-20).

У серпні дитина захворіла на мононуклеоз та повинна була пройти аналізи, а також лікування, що підтверджується замовленням та квитанціями (а.с. 22-23).

Судом також встановлено та це підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-14071/10 від 18.01.2011р. про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що на утриманні у відповідача є інша неповнолітня дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.16).

Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином:

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_4 A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не повязує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини»).

Також слід зазначити, що 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017, яким внесено зміни до ст.182 СК України та визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця на дитину.

В той же час, відповідно ч.1 ст.128 Кодексу Законів про працю України, при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - пятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.

Відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

За таких обставин, сума стягнення за вимогою, заявленою у даному позові не може перевищувати 50% доходу відповідача.

Згідно ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

В даному випадку слід врахувати, що відповідач має ще одну неповнолітню дитину, яка знаходиться на його утриманні. Стягуючи з відповідача на користь позивачки аліменти на утриманнянеповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 у справі № 2-14071/10 від 18.01.2011р. в розмірі 1/6 від усіх видів його доходу (заробітку), суд, одночасно з цим стягнув на її користь також аліменти в розмірі 1/6 від усіх видів його доходу (заробітку) на утримання самої позивачки як матері цієї дитини до досягнення нею 3 років. Тобто загальна сума стягнення аліментів за цим рішенням дорівнювала 1/3 від усіх видів доходу (заробітку) відповідача.

На теперішній час син сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, досяг 8-річного віку, у звязку з чим, наразі з відповідача аліменти на утримання позивачки як матері цієї дитини до досягнення нею 3-річного віку, вже не стягуються, починаючи з 14.06.2012 року.

За таких умов, суд доходить до висновку про наявність усіх підстав для задоволення позову та збільшення розміру аліментів, які мають бути стягуватися з відповідача на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 стягнення з 1/6 до 1/4 усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

У відповідності до ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а оскільки позов було пред'явлено 19.10.2017 року, то вони і мають бути присудженими з цього дня.

У відповідності до ч.2 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судові витрати в дохід держави: судовий збір - 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 180, 181, 182, 183, ч. 1 ст. 191 СК України, ст.ст.12, 13, 76,77,81, ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.280-282, 258-259, 263-265, п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів, задовольнити.

Змінити розмір аліментів визначений за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року (цивільна справа № 2-14071/10) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/6 усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.11.2010 р. до досягнення дитиною повноліття, на 1/4 частину усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 19 жовтня 2017 року та до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2, на користь держави 640,00 грн. в рахунок судового збору.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

В частині стягнення аліментів за один місяць допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 272, 273 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя С.С. Федоріщев