АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 654/2524/17
Номер провадження:22-ц/791/264/18
Головуючий в І інстанції Охтень А.А.
Категорія Доповідач: Колісниченко А.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоКолісниченка А.Г.,
суддів:Вейтас І.В.,
Радченка С.В.,
за участю секретаряПрушинської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.11.2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року до суду із зазначеним позовом звернувся ОСОБА_7, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0550 га та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. На початку червня 2017 року з'ясувалось, що вказане майно вже позивачу не належить. Так з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності, яка була видана 02.04.2011 року від його імені уклав договір купівлі-продажу зі своєю дружиною ОСОБА_6 На підставі чого, просив суд визнати договір купівлі-продажу будинку розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,0550 га, розташованої в АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва, укладений між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3022 недійсним та повернути сторони до попереднього стану, стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.11.2017 року позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу будинку, розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0, 0550 га, розташованої в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва, укладений між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3022 - недійсним сторони повернуто до попереднього стану. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з таким рішення суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій зазначають, що підставою видачі доручення на право розпорядження майном позивача в 2011 році був факт отримання коштів позивачем у відповідача ОСОБА_5 більше 60 тис. доларів США за продаж вказаного майна, що підтвердили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та може підтвердити свідок ОСОБА_12, який також був присутній під час передачі коштів. Фінансові труднощі позивача в 2011 році підтверджуються заявою - згодою дружини ОСОБА_9 на отримання позики у банку в розмірі 30 000 доларів США. Банком було відмовлено у наданні позики. У зв'язку з чим, позивачем було прийнято рішення про продаж вказаного майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6, шляхом видачі доручення на продаж від імені позивача. Договір купівлі-продажу на час видачі доручення позивач укласти відмовився, оскільки підготовка документів займала тривалий час, а кошти йому потрібні були терміново. Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про те, що позивач постійно перебував в с. Залізний Порт та йому з 2011 року, з моменту видачі доручення ОСОБА_5, було відомо про факт продажу будинку та земельної ділянки. Також відповідачами в суді першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності, але судом першої інстанції її безпідставно відхилено, не зважаючи на те, що свідки та обставини справи свідчать про обізнаність позивача щодо продажу власного майна на підставі договору купівлі-продажу укладеного 2011 року. У зв'язку з чим, просили рішення суду, в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,0550 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, зареєстрованого в реєстрі за №3022 та повернення сторін до попереднього стану, скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

У письмовому відзиві на апеляцію ОСОБА_7 посилаючись на необґрунтованість доводів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просив про відхилення скарги та залишення рішення суду без змін.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх представник ОСОБА_15, у судовому засіданні, на задоволенні апеляції наполягали, з підстав зазначених у скарзі.

ОСОБА_7 та його представниця ОСОБА_16, у судовому засіданні, проти задоволення скарги заперечувала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників справи та учасників процесу, які з'явилися до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7, маючи намір продати належне йому нерухоме майно 02.04.2011 року видав на ім'я ОСОБА_5 довіреність, якою уповноважив останнього на розпорядження належним позивачу дачним будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,0550 га, розташованою за тією ж адресою.

23.08.2011 року ОСОБА_5, діючи на підставі зазначеної довіреності, уклав від імені ОСОБА_7 договір купівлі-продажу, згідно з яким продав вищезазначене нерухоме майно своїй дружині - ОСОБА_6 за 427742 грн.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ст.238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 60 СК передбачено, що майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те,що оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на дату укладення оспорюваного договору купівлі- продажу перебували у шлюб, то, відповідно до ст. 238 ЦК України, ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу у своїх інтересах та інтересах своєї сім'ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,які стверджували про отримання ОСОБА_7 коштів від ОСОБА_5 за проданий будинок колегія суддів до уваги взяти не може з огляду на наступне.

Згідно із ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч.1 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

За п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідачами не було надано суду письмових доказів (розписки), які б підтверджували передачу коштів ОСОБА_5 ОСОБА_7 за проданий будинок. Тому показання свідків, які на думку колегії були нечіткими та не завжди послідовними не є достатніми доказами, які б переконливо б свідчили про виконання зобов'язання з боку відповідача ОСОБА_5 З цих же підстав не може взяти до уваги колегія суддів і показання свідка ОСОБА_12, допитаного апеляційним судом на клопотання апелянтів.

Також колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що сама позиція відповідачів, які стверджували в апеляційній скарзі та у своїх поясненнях в апеляційному суді про те, що ОСОБА_5, виконавши доручення передав ОСОБА_7 кошти у сумі 60 000 доларів США за проданий будинок є суперечливою , оскільки розходиться із позицією відповідачів, яку вони висловлювали у суді першої інстанції про те, що підставою видачі доручень ОСОБА_7 ОСОБА_5 була позика (а.с.47).

Не можуть бути взяті до уваги також і посилання відповідачів неврахування судом першої інстанції пропуску ОСОБА_7 строку позовної давності через те, що останній після видачі доручення тривалий час відвідував с. Залізний Порт, проживав там і йому було відомо про продаж його будинку, оскільки відповідачі не надали суду беззаперечних доказів того, що ОСОБА_7 достеменно знав про існування договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Надані ж апелянтами докази не містять даних які б прямо та переконливо свідчили про названу обставину. Тому колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність пропуску позивачем строку позовної давності.

Посилання відповідачів на те, що з часу укладення оспорюваного договору купівлі продажу ними були здійснені будівельні роботи і вкладені значні кошти, чого суд першої інстанції не врахував, колегія також відхиляє, оскільки ця обставина, відповідно до закону не є перешкодою для визнання правочину недійсним та повернення сторін до попереднього стану. Питання повернення коштів, вкладених у поліпшення майна позивача може бути вирішене у передбачений цивільним та цивільно-процесуальним законодавством спосіб.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367,374,375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.11.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу виготовлення повного судового рішення (тобто з 22.01.2018 року) шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий А.Г.Колісниченко

Судді: І.В.Вейтас

С.В.Радченко