Справа № 453/1194/17
№ провадження 2/453/129/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

(заочне)

17 січня 2018 року Сколівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Микитина В.Я.;

з участю секретаря Корнута Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Сколе Львівської області справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» про стягнення компенсації втрати частини доходів із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 07.11.2017 року звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача - ПАТ «Мостобуд» у його користь компенсацію втрати частини доходів із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 28 709 грн. 08 коп..

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 02.12.2003 року по 15.08.2014 року він працював у Мостобудівельному загоні № 60 ПАТ «Мостобуд» водієм автомобіля. Після звільнення йому не виплатили у повному обсязі заробітну плату, а, відтак, він звернувся до суду у порядку наказного провадження про стягнення з ПАТ «Мостобуд» заборгованості за нараховану, але не виплачену суму заробітної плати. 26.02.2014 року Сколівським районним судом Львівської області було видано судовий наказ, яким стягнуто з ПАТ «Мостобуд» у його користь 24 942 грн. 73 коп. заборгованості за нараховану, але не виплачену суму заробітної плати. Фактично, цю суму він отримав лише 25.10.2017 року. Згідно довідки № 26 від 23.05.2017 року, виданої ПАТ «Мостобуд», останнє станом на вказане число заборгувало йому заробітну плату у сумі 25 451 грн. 64 коп.. Він звернувся до суду знову у порядку наказного провадження про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати. У частині поставлених ним вимог, ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 31.10.2017 року, йому було відмовлено, а по іншій частині судом було видано судовий наказ від 31.10.2017 року про стягнення з ПАТ «Мостобуд» нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати у розмірі 508 грн. 91 коп.. Відтак, на стягнення решти суми, останній звернувся до суду у порядку позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, однак до початку судового засідання подав до суду заяву вх. № 221 від 17.01.2018 року, в якій просив дану справу розглядати без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач ПАТ «Мостобуд», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, явку належним чином уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про причини його неявки суд не повідомив і відзиву на позов у встановленому порядку не подав.

З огляду на вказане, суд, виходячи з положень ст. ст. 280-281 ЦПК України постановив ухвали про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі під час судового засідання 17.01.2018 року, не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Рішення Європейського Суду з прав людини зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права.

У справі «Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ відзначив, що, як правило, національні суди, зокрема суд першої інстанції, повинні оцінити подані їм докази.

Судом встановлено, що позивач з 02.12.2003 року працював у ПАТ «Мостобуд» на посаді водія автомобіля та був звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України Наказом від 15.08.2014 року.

Станом на кінець серпня 2014 року борг за ПАТ «Мостобуд» перед ОСОБА_1 становив 25 541 грн. 65 коп., що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунковим листом за серпень 2014 року.

26.02.2014 року Сколівським районним судом Львівської області у справі № 453/265/14-ц (провадження № 2-н/453/4/14 р.) за заявою ОСОБА_1 видано судовий наказ про стягнення з ПАТ «Мостобуд» на користь заявника суми заборгованості за нараховану, але не виплачену суму заробітної плати у розмірі 24 942 грн. 73 коп..

24.10.2017 року ПАТ «Мостобуд» сплатив суму заборгованості за нараховану, але не виплачену суму заробітної плати у розмірі 24 942 грн. 73 коп. на користь ОСОБА_1, що підтверджується випискою по картковому рахунку НОМЕР_2.

Право на судовий захист передбачається ст. 55 Конституції України. Згідно із ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. 1ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення.

Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається із роз'яснень, даних у пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Аналіз наведених положень ст. 117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як зазначено у п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п. 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушення термінів їх виплат, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Сукупний індекс інфляції з березня 2014 року по жовтень 2017 року становить 115,1 %, отже, компенсація нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати за період з березня 2014 року по жовтень 2017 року складає: 24 942 х 115.1 % = 28 709 грн. 08 коп..

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Крім того, підлягає стягненню з відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 640 грн., від сплати якого при зверненні до суду з даним позовом звільнено позивача.

Керуючись ст. ст. 5, 12-13, 89, 95, 141, 247, 258-259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» (місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Паньківська, буд. 5; ЄПРПОУ 01386326) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( паспорт НОМЕР_3, виданий Сколівським РВ УМВС України 09.04.1996 року; місце проживання: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 28 709 (двадцять вісім тисяч сімсот дев'ять) грн. 08 коп..

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на користь держави 640 (шістсот сорок) грн. судових витрат у справі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити заочне рішення у загальному порядку, встановленому ЦПК України, тобто шляхом подання до Апеляційного суду Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про його перегляд чи апеляційної скарги на таке рішення.

Суддя В.Я. Микитин