АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 757/8002/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/1149/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

18 січня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.,

при секретарі - Дячук І.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 14 листопада 2003 року він засуджений вироком Апеляційного суду Львівської області до довічного ув'язнення за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач оскаржив його у касаційному порядку до Верховного Суду України, який своєю ухвалою від 30 березня 2004 касаційну скаргу відхилив, а вирок суду залишив без змін.

Зазначив, що касаційний розгляд у Верховному Суді України проводився українською мовою, допомога перекладача, як і адвоката, надана йому не була, у зв'язку з чим, він не був здатен до розуміння судового процесу та постановленого судового рішення, оскільки не володіє знаннями української мови. Ухвала Верховного Суду України від 30 березня 2004, вручена йому без перекладу на російську мову, тому він не міг з ним ознайомитися.

Також зазначив, що Верховним Судом України під час касаційного провадження були допущені суттєві порушення кримінально-процесуального законодавства України, і, як наслідок, він зазнав моральної шкоди: відчував себе розгубленим, утисненим, беззахисним та переживав душевно-моральні страждання, переживання, психологічний розлад, що примусило його страждати і потягло невідворотні наслідки. Вказав, що був позбавлений можливості реалізації свого права на справедливий та незалежний суд під час перегляду вироку Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2003 року, ухваленому відносно нього, у Верховному Суді України.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати порушення його прав, стягнути в якості компенсації порушення його прав та нанесеної моральної шкоди на його користь з Міністерства фінансів України суму у розмірі 750 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність осіб, які не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2003 року ОСОБА_3 засуджений вироком Апеляційного суду Львівської області до довічного ув'язнення за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач оскаржив його у касаційному порядку до Верховного Суду України, який своєю ухвалою від 30 березня 2004 касаційну скаргу відхилив, а вирок суду залишив без змін.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

За нормами ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення, відповідно до ст. 43 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 201 ЦК України передбачено, що, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування грішми, іншим майном або в інший спосіб моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не витребувано ухвалу Верховного суду України від 30 січня 2017 року у справі № 1-34103, яка є доказом порушення його права, оскільки зазначена ухвала не має правового значення для вирішення питання завдання моральної шкоди

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3).

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди, у зв'язку із чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 374, 381-382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді