Справа № 466/2484/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2018 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Ваврин М.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

02 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру загальною площею 44,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до квартири відноситься комора площею 6,0 кв. м., визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину квартири загальною площею 44,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до квартири відноситься комора площею 6,0 кв. м. та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 31 липня 1993 року уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_3.

Під час шлюбу у них народилося двоє синів - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 січня 2018 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано.

Під час перебування у шлюбі, 24 липня 2007 року було укладено договір довічного утримання між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_8, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Бігальською М.-М. Ю. Згідно умов даного договору, ОСОБА_8 передала у власність відповідачу ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а відповідач зобовязувалась забезпечувати ОСОБА_8 утриманням та доглядом довічно.

Набуття права власності відповідачем на цю квартиру на підставі вищевказаного договору довічного утримання засвідчено витягом №15438492 від 01.08.2007 р. про реєстрацію права власності на цю квартиру.

Згідно з інформаційною довідкою №118669685 від 27.03.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру відповідач на цей час продовжує бути власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 посилався в позові на те, що він приймав участь у виконанні умов договору довічного утримання, оскільки щомісячно надавав ОСОБА_3 500 гривень на виконання умов договору довічного утримання для ОСОБА_8, приймав участь у ремонті даної квартири, затративши значні кошти, оскільки на той час був приватним підприємцем та мав великі доходи. Вважає, що дана квартира належить йому на праві спільної сумісної власності нарівні з ОСОБА_3 та просив визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину даної квартири, як одним із подружжя.

У судовому засіданні ОСОБА_1, будучи допитаним як свідок, на його клопотання, дав аналогічні покази. Доповнив, що він був присутнім при укладенні даного договору довічного утримання у Третій Львівській державній нотаріальній конторі, що виконував умови договору довічного утримання у частині утримання ОСОБА_8, оскільки ОСОБА_3 ніколи не працювала, робив ремонт у квартирі, возив ОСОБА_8 на дачу, робив ремонт квартири та дачі, возив її на своєму автомобілі до лікарів, лише він ніс витрати на придбання для ОСОБА_8 продуктів харчування, ліків, будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт у квартирі. Визнав той факт, що йому було достовірно відомо про те, що в листопаді 2007 року ОСОБА_8 звернулася з позовом до Шевченківського районного суду м. Львова до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, що він був присутнім у судових засіданнях неодноразово, в тому числі і в суді апеляційної інстанції, та що він не подавав заяви до суду про залучення його до участі по справі як третьої особи на стороні відповідача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав показання надані його довірителем ОСОБА_1, як свідком, просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 надала суду письмовий відзив на позов від 26 квітня 2018 року в порядку ст. 178 ЦПК України, в якому зазначила, що позов заперечує, оскільки спірна квартира є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та її, ОСОБА_3. В своєму відзиві на позов ОСОБА_3 вказувала про те, що ще в 2006 році до неї особисто звернулася ОСОБА_8, яка була особою похилого віку, одинокою та сама запропонувала їй, щоб вона здійснювала догляд за нею. Протягом року ОСОБА_3 доглядала за ОСОБА_8, купляла їй продукти харчування, ходила з нею на ринок, готувала їжу. Коли ОСОБА_8 в 2007 році запропонувала ОСОБА_3 укласти договір довічного утримання, то ОСОБА_3 повідомила про це ОСОБА_1, але він заперечив щодо укладення нею такого договору довічного утримання. Тоді вона порадилася зі своєю матірю ОСОБА_11, яка переконала її, щоб укласти такий договір та запевнила, що буде сама особисто надавати ОСОБА_3 по 500 гривень щомісячно на виконання умов договору щодо утримання ОСОБА_8, які постійно надавала та також надала їй 2000 доларів США для проведення ремонту у спірній квартирі. Мати її була матеріально забезпеченою особою, оскільки рік працювала за кордоном. Була приватним підприємцем, торгувала продуктами харчування на Краківському ринку у місті Львові.

ОСОБА_3 погодилася з матірю та заручившись її підтримкою, дійсно 24 липня 2007 року уклала договір довічного утримання зі ОСОБА_8, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Бігальською М.-М. Ю., при укладенні даного договору довічного утримання були присутні лише вона, ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Даний договір довічного утримання ОСОБА_3 своєчасно зареєструвала в ЛОКП «БТІ та ЕО» та 01.08.2007 року отримала витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15438492.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердила суду, що в листопаді 2007 року ОСОБА_8 дійсно звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовом до неї про розірвання договору довічного утримання, оскільки вважала що саме ОСОБА_3 неналежним чином виконувала умови даного договору довічного утримання. Відповідачем була вказана лише ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 знав про даний судовий спір, але не подавав до суду заяви про залучення його до участі по справі, як третьої особи, якщо вважав, що рішення по справі може вплинути на його права чи обовязки щодо однієї із сторін, згідно із вимогами ст. 35 ЦПК України в редакції 2004 року.

ОСОБА_3 у відзиві на позов вказувала, що лише вона одна виконувала умови договору довічного утримання, здійснювала догляд за ОСОБА_8, купляла продукти харчування. одяг, готувала їжу, прибирала, прала білизну, забезпечувала ОСОБА_8 необхідне лікування, лише вона утримувала ОСОБА_8, надаючи їй необхідне матеріальне забезпечення, згідно із умовами договору довічного утримання. ОСОБА_1 участі у виконанні умов договору довічного утримання не приймав, оскільки був важко хворим на той час, починаючи з 2005 року, страждав гепатитом С, стадією цирозу печінки класу В, неодноразово проходив курс лікування як в Україні, так і в Польщі.

В судовому засіданні ОСОБА_3,. дала пояснення, аналогічні викладеними нею у відзиві на позов, наполягала на тому, що договір довічного утримання нею було укладено лише в її інтересах, що ОСОБА_1 не давав письмової згоди, як один із подружжя на укладення даного договору довічного утримання, участі у виконанні умов договору довічного утримання ніколи не приймав, тому безпідставно вимагає визнати дану квартиру обєктом права спільної сумісної власності подружжя, вважає, що дана квартира належить лише їй особисто, оскільки лише вона була стороною набувача у даному договорі довічного утримання і лише вона одна виконувала умови договору довічного утримання, просила в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 підтримала пояснення надані її довірителем ОСОБА_3

Судом, крім отримання пояснень сторін, допитів свідків, дослідження всіх письмових доказів по дані справі, витребувано з архіву Шевченківського районного суду міста Львова цивільну справу № 2-203/2009.

Як вбачається з даної цивільної справи № 2-203/2009, позивачем в позовній заяві про розірвання договору довічного утримання була ОСОБА_8 Відповідачем була лише ОСОБА_3 Жодних вимог до ОСОБА_1 ОСОБА_8 не заявляла, жодного слова про те, що він повинен був виконувати умови договору довічного утримання в своєму позові вона не вказувала, як і не вказувала, що ОСОБА_1 виконував будь-які умови щодо договору довічного утримання, чи був присутнім при укладенні такого договору.

Справа тривалий час була у провадженні судів, починаючи з 21.11.2007 року до 16 червня 2009 року.

Згідно із рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2009 року по даній цивільній справі № 2-203/2009, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що: «відповідачка ОСОБА_3 сумлінно та добросовісно виконувала та продовжує виконувати свої обовязки по довічному утриманню ОСОБА_8, передбачені договором від 24.07.2007 року».

Судом першої інстанції в даному рішенні від 10 березня 2009 року було надано оцінку показанням свідків відповідача ОСОБА_3, зокрема, свідка ОСОБА_12, яка пояснила суду, що «саме позивачка звернулася до неї з проханням знайти їй когось, хто б доглядав за нею. Вона познайомила сторони і відповідачка цілий рік допомагала позивачці, перш, ніж між ними був укладений договір довічного утримання. Відповідачка всім забезпечувала позивачку і та була дуже задоволена нею».

Дана свідок ОСОБА_12, яка в 2008 році була свідком зі сторони ОСОБА_3, жодного слова не говорила про те, що ОСОБА_1 приймав участь у виконанні умов договору, що свідчить про те, що ОСОБА_1 відношення до укладення даного договору та його утримання не мав.

Судом під час розгляду справи задоволено клопотання позивача та відповідача про виклик та допит свідків.

У судовому засіданні по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання спірної квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя свідок ОСОБА_12, яка була свідком зі сторони позивача ОСОБА_1, змінила свої покази та пояснила суду, що ОСОБА_1 виконував умови договору довічного утримання і ОСОБА_8 ним була дуже задоволена та не була задоволена ОСОБА_3, що свідчить про те, що свідок говорила неправду, намагаючись ввести в оману суд та дала покази про те, що ОСОБА_1 виконував умови договору довічного утримання, надавав кошти, хоча вона не була при цьому жодного разу присутньою.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13, що є братом позивача ОСОБА_1 зазначив, що позивач страждав на певні захворювання, не вказав обставин укладення договору довічного утримання та пояснив суду, що лише ОСОБА_1 виконував умови цього договору, консультувався у свідка про проведення ремонту у квартирі ОСОБА_8, що не відповідає дійсності та суперечить встановленим обєктивним обставинам справи.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14, що є товаришем (кум) позивача ОСОБА_1, зазначив, що один раз їздив з позивачем за будматеріалами для проведення ремонту у квартирі ОСОБА_8 та у вказаній квартирі був приблизно три рази. Вказав, що позивач хворів на гепатит С з 2007 по 2012 роки. Відомостей щодо походження коштів за проведення ремонту свідок не повідомив.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15, що була сусідкою ОСОБА_8 зазначила, що ОСОБА_8 скаржилась їй, що ОСОБА_1 не виконує обовязки по договору довічного утримання. Їй не було відомо про стан здоровя ОСОБА_1 Свідок не вказала про відомості щодо фінансування ремонту квартири ОСОБА_8, а саме ким зі сторін таке проводилось та з ким було укладено договір довічного утримання ОСОБА_8, тому суд критично ставиться до показань даного свідка та відомостей, які були отримані в процесі її допиту.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6, що є сином позивача та відповідача, зазначив, що ОСОБА_3 здійснювала догляд за ОСОБА_8, а ОСОБА_1 оплачував кошти за проведений ремонт в квартирі ОСОБА_8, хоча при передачі коштів ОСОБА_8 присутнім ніколи не був та не вказав хто здійснював оплату коштів за надання комунальних послуг ОСОБА_8 До вказаних показань суд ставиться критично, оскільки вони не знаходяться в об'єктивному взаємозв'язку з іншими доказами по справі.

Вищенаведені показання свідків щодо фінансування позивачем проведення ремонту у квартирі ОСОБА_8, щоб підтверджувало участь у виконанні умов договору довічного утримання ОСОБА_8 позивачем, суд ставить під сумнів, оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні докази оплати вартості будматеріалів та послуг щодо проведення ремонту у квартирі ОСОБА_8, а наявні копії товарних чеків не підтверджують внесення коштів саме позивачем ОСОБА_1.

Судом було оглянуто та досліджено матеріали цивільної справи 2-203/2009, зокрема, позов ОСОБА_8, саме до ОСОБА_3, письмові докази, зокрема, квитанції про оплату за квартиру та комунальні послуги, які заповнювала ОСОБА_3, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2009 року та ухвалу від 16 червня 2009 року колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області, в яких суди обох інстанцій прийшли до єдиного вірного висновку про те, що «відповідачка ОСОБА_3 сумлінно та добросовісно виконувала свої обовязки по довічному утриманню позивачки, передбачені договором довічного утримання від 24.07.2007 року».

Даний висновок судів обох інстанцій має преюдиціальне значення та ці обставини, які вже встановлені рішеннями судів обох інстанцій не підлягають доказуванню, згідно із вимогами ст.61 ЦПК України в редакції 2004 року. Над даний час згідно з вимогами ст. 82 ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Свідки зі сторони відповідача ОСОБА_3, допитані в судовому засіданні по даній цивільній справі, підтвердили суду, що лише ОСОБА_3 з моменту укладення договору довічного утримання, до смерті ОСОБА_8, добросовісно виконувала умови договору довічного утримання, що саме мати ОСОБА_3, ОСОБА_11 надавала їй щомісячно кошти в розмірі 500 гривень для утримання ОСОБА_8, що ОСОБА_11 надала ОСОБА_3 дві тисячі доларів США для ремонту спірної квартири.

Так, свідок ОСОБА_11, мати відповідача ОСОБА_3, допитана у судовому засіданні, підтвердила суду, що вона дійсно в 1996 році працювала в Греції, мала грошові заощадження, працювала також і приватним підприємцем на ринку та прибиральницею, і що саме вона погодилася допомагати дочці ОСОБА_3 в наданні щомісячної матеріальної допомоги в розмірі по 500 гривень на виконання умов договору довічного утримання та порадила їй укласти даний договір, оскільки її зять ОСОБА_1 тривалий час важко хворів, потребував догляду, лікування, і вона і дочка доглядали за ним, приймали участь у його лікуванні. Даний свідок також підтвердила суду, що дала дочці дві тисячі доларів США для ремонту спірної квартири в присутності свідка ОСОБА_16, оскільки квартира ОСОБА_8 була в занедбаному стані, потребувала ремонту. Вказані відомості перебувають у об'єктивному взаємозв'язку з іншими доказами по справі.

Свідок ОСОБА_16, сусідка сторін, в судовому засіданні підтвердила, що лише ОСОБА_3 здійснювала догляд за ОСОБА_8, купляла з нею на ринку продукти харчування, доглядала, прибирала, лікувала її, оплачувала за квартиру та комунальні послуги. Кошти для утримання ОСОБА_8 ОСОБА_3 надавала ОСОБА_11, що не суперечить встановленим об'єктивним обставинам справи.

Свідок ОСОБА_17, сусідка сторін, в судовому засіданні надала показання про те, що лише ОСОБА_3 була стороною в договорі довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в 2007 році, а саме, що ОСОБА_3 добросовісно виконувала умови договору довічного утримання. Кошти в розмірі 500 гривень щомісячно їй надавала ОСОБА_11 для утримання ОСОБА_8, для виконання умов даного договору та, що ОСОБА_1 в період укладення договору довічного утримання та його виконання ОСОБА_3, важко хворів, страждав на гепатит, тривалий час лікувався і жодної участі у виконанні умов договору не приймав, що підтверджується іншими доказами у справі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та її представника, показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1993 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 січня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а. с. 10).

Під час перебування у шлюбі позивача та відповідача, 24 липня 2007 року було укладено договір довічного утримання між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_8, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Бігальською М.-М. Ю. Згідно умов даного договору, ОСОБА_8 передала у власність відповідачу ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а відповідач зобовязувалась забезпечувати ОСОБА_8 утриманням та доглядом довічно (а. с. 11).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_3, підставою виникнення права власності є договір довічного утримання /Р№1-1855/ 24.07.2007/ посвідчений Третьою Львівською державною нотаріальною конторою (а. с. 12).

Нормою ст. 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Відчужувачем є особа, яка передає набувачеві у власність майно за забезпечення довічним утриманням та (або) доглядом себе чи третьої особи. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоровя (ч. 1 ст. 746 ЦК України). Вона обовязково повинна бути власником майна, яке передається за договором.

Набувачем є особа, яка взамін переданого їй у власність майна зобовязується забезпечувати відчужувача чи третю особу утриманням та (або) доглядом довічно. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична або юридична особа (ч. 2 ст. 746 ЦК України).

Довічне утримання та (або) догляд, яким повинен забезпечувати відчужувач, можуть виражатися у будь-якій формі, встановленій сторонами у договорі (забезпечення житлом, харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, лікувальними засобами, періодичними виданнями, прогулянками, належним відпочинком, надання необхідної допомоги, побутових послуг).

При цьому не вимагається, щоб їх вартість відповідала вартості майна, переданого у власність набувачеві, оскільки вона насамперед залежить від тривалості життя відчужувача. Єдиною умовою є грошова оцінка матеріального забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачеві. Вона підлягає індексації у порядку, встановленому законом ст. 751 ЦК України).

Статтею 749 ЦК України закріплено обовязки набувача за договором довічного утримання. У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За договором довічного утримання, укладеним 24.07.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, ОСОБА_8, яка була відчужувачем за даним договором зобовязувалась передати у приватну власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1. При цьому, за згодою сторін обовязок набувача, а саме відповідача по справі ОСОБА_3, визначався у вигляді: забезпечення відчужувача ОСОБА_8 житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, без конкретного визначення частини помешкання; забезпечення продуктами харчування; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг (прибирання у квартирі, прання особистих речей та постільної білизни); забезпечення згідно з рецептами лікарів необхідними лікарськими засобами; оплата всіх видів лікування, в тому числі хірургічного; за бажанням відчужувача їй може бути надане право тимчасового проживання за місцем проживання набувача, у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом.

Грошовою оцінкою зазначених у даному договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 500 (пятсот) гривень, яка в майбутньому підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 746 ЦК України, якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обовязок перед відчужувачем є солідарним.

Зі змісту вказаних норм випливає, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обовязку за вказаним договором перед відчужувачем.

Норма статті 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана норма свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3, яка була набувачем згідно договору довічного утримання, якого уклала у своїх інтересах, одна виконувала умови даного договору, здійснювала догляд за ОСОБА_8, купляла продукти харчування, одяг, готувала їжу, прибирала, прала білизну, забезпечувала ОСОБА_8 необхідне лікування, лише вона утримувала ОСОБА_8, надаючи їй необхідне матеріальне забезпечення, згідно із умовами договору довічного утримання. Позивач ОСОБА_1 участі у виконанні умов договору довічного утримання не приймав, оскільки судом було досліджено письмові докази, зокрема, на а. с. 93-103 є медичні документи щодо ОСОБА_1, з яких вбачається, що він з 2005 року тривалий час хворів на гепатит С, цироз печінки. В 2012 році йому було надано інвалідність 2-ої групи, проходив тривалий курс лікування.

Позивач ОСОБА_1 зазначає те, що він також приймав участь у виконанні умов договору довічного утримання, оскільки щомісячно надавав відповідачу ОСОБА_3 500 гривень на виконання умов договору довічного утримання для ОСОБА_8, приймав участь у ремонті даної квартири, затративши значні кошти, оскільки на той час був приватним підприємцем та мав великі доходи. Вважає, що дана квартира належить йому на праві спільної сумісної власності нарівні з ОСОБА_3

Проте показаннями свідків щодо фінансування позивачем проведення ремонту у квартирі ОСОБА_8, щоб підтверджувало участь у виконанні умов договору довічного утримання ОСОБА_8 позивачем, суд ставить під сумнів, оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні докази оплати вартості будматеріалів та послуг щодо проведення ремонту у квартирі ОСОБА_8, а наявні копії товарних чеків не підтверджують внесення коштів саме позивачем ОСОБА_1. При чому, у самому договорі не було передбачено таких умов договору, як покращення стану житла відчужувачу ОСОБА_8 та такий ремонт, який проводив позивач (з його слів) був проведений з його власної ініціативи.

Верховний Суд України у Постанові № 6-2891цс15 від 13.04.2016 року прийшов до висновку, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання, укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суд має установити чи був цей договір укладений саме в інтересах сімї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання як набувач, виконував обовязки за таким договором солідарно з набувачем.

Разом із тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не надано, а судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу щодо наявності підстав для визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, оскільки договір довічного утримання від 24 липня 2007 року було укладено між ОСОБА_8, як відчужувачем майна лише з ОСОБА_3, яка добросовісно одноособово виконувала умови даного договору довічного утримання до смерті відчужувача майна, тобто до березня 2012 року, то дана спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, згідно із вимогами ст. 60 Сімейного Кодексу України, і саме тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання даної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частину даної квартири є безпідставними.

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що твердження, викладені позивачем у позовній заяві не знайшли свого підтвердження, а тому вважає за необхідне відмовити повністю в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1

Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 744, 746, 749, 751 ЦК України, ст. 60 СК України, Постановою № 6-2891цс15 Верховного Суду України від 13.04.2016 року, ст. ст. 76, 81, 82 ч. 1 ст. 141, ч. 9 ст. 158, 258-259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 про поділ майна подружжя відмовити у повному обсязі.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05.04.2018 року шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 скасувати.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 31 жовтня 2018 року.

Суддя Р. Б. Єзерський