Справа № 570/2059/18
провадження № 4-с/570/16/2018
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.П.Могили 24/ цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що державний виконавець наклав арешт на весь будинок як на майно його дружини, при тому, що 1/2 частина якого належить йому як частка у спільному майні подружжя, скаржник у поданій до суду 07 травня 2018 року скарзі просить скасувати постанову державного виконавця про арешт майна.

Скаргу мотивує тим, що жодних процесуальних документів щодо накладення на нього штрафів, боргів він не отримував. Зазначив, що описане приватним виконавцем ОСОБА_2 майно є спільною сумісною власністю його та його дружини ОСОБА_3, а отже, при проведенні процедури опису та арешту приватним виконавцем порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», а також вимоги цивільного законодавства, зокрема, ст.ст.366, 371 ЦК України, що полягають у безпідставному зверненні стягнення на спільне сумісне майно.

Скаржник до суду не з'явився.

У поданих до суду заявах державний виконавець та стягувач скаргу не визнають.

Представник стягувача начальник відділу ОСОБА_4 надала суду заперечення, в яких зазначила, що відповідно до ст.447, 449 ЦПК України право на звернення до суду зі скаргою мають сторони виконавчого провадження, якщо під час виконання судового рішення порушено їхні права чи свободи. Проте, подана представником боржника - ОСОБА_1 скарга обґрунтована тим, що дії державного виконавця Павелко Л.М. по проведенню опису та арешту майна зачіпають права скаржника ОСОБА_1, оскільки арештоване майно є їх спільною сумісною власністю. Будь яких порушень з боку державного виконавця при виконанні судового рішення прав чи свобод самого ОСОБА_1 подана скарга не містить. Отже, ОСОБА_1, діючи від себе особисто, без будь яких наданих повноважень від ОСОБА_3, який до того ж не є стороною виконавчого провадження, звертається до суду за захистом її прав. З огляду на те, що у скаржник не є стороною виконавчого провадження просить закрити провадження у справі.

Заінтересована особа ОСОБА_5 підтримує клопотання про закриття провадження.

У поданих до суду заявах вони просять справу слухати у їх відсутність.

Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, а відповідно до ч.2 ст.450 ЦК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, державного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до таких висновків.

З матеріалів справи та копій матеріалів виконавчого провадження, наданих скаржником, вбачається, що в провадженні державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції ОСОБА_2 на примусовому виконанні перебувають виконавчі провадження № 54182295 від 27 червня 2017 року, № 54419313 від 03 серпня 2017 року, № 55256915 від 05 грудня 2017 року, № 55256772 від 06 грудня 2017 року на підставі виконавчих листів №570/4059/16-ц, від 25 січня 2017 року, №570/973/17, від 09 червня 2017 року, №570/1945/17, від 18 грудня 2017 року, виданих Рівненським районним судом Рівненської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6Г та ОСОБА_7 боргів у загальній сумі 844 852 грн. 71 коп.

В межах даного виконавчого провадження приватним виконавцем ОСОБА_2 винесено постанову від 23 лютого 2018 року про опис та арешт майна боржника: 1/2 нерухомого майна житлового будинку, не зданого в експлуатацію, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно інформаційної довідки № 135762572 1/2 частина будинку, не введеного в експлуатацію, по вул.Весняна, 13 в с.В.Омеляна Рівненського району Рівненської області належить ОСОБА_1 та перебуває у спільній сумісній власності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та обєктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями тощо.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Згідно ч.2 ст.451 ЦПК України суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) у разі встановлення обґрунтованості скарги. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч.3 ст.451 ЦПК України).

Згідно з ч.1, 2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Відповідно до ч.5, 6 вказаної статті, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди державного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Процедура звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності зазначена у ст.371 ЦК України, згідно якої кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому ст.366 цього Кодексу.

Відповідно до ст.366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обовязків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Ніким не заперечується, що будинок, не введений в експлуатацію, по вул.Весняна, 13 в с.В.Омеляна Рівненського району Рівненської області, 1/2 якого описане та арештоване оскаржуваною постановою державного виконавця Павелко Л.М. від 23 лютого 2018 року, прийнятими у виконавчому провадженні № 54182295, придбано ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_3 та є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки доводи скарги зводяться до недотримання державним виконавцем Павелко Л.М. процедури виділення частки ОСОБА_1 із спільної сумісної власності подружжя, що порушує право власності іншого співвласника ОСОБА_3, яка не позбавлена можливості самостійного захисту своїх прав в порядку, передбаченому ч.2 ст.74 або ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», суд приходить до висновку про те, що оскаржуваними діями та постановами державного виконавця Павелко Л.М. права скаржника не порушені, що, виходячи із змісту ч.3 ст.451 ЦПК України, є підставою для відмови у задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.447, 450, 451 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

відмовити у скарзі ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції ОСОБА_2 у визнанні незаконною і скасуванню постанови про опис та арешт нерухомого майна від 23 лютого 2018 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Кушнір Н.В.