Справа № 468/1399/17-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

17.01.2018 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Янчук С.В., при секретарі Медведєв Д.В., розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Баштанка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Баштанської району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок, розташований по вул. Українська (колишня Комінтерна), 10 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області. На обґрунтування вимог в заяві зазначив, що на початку 2000 року ним була досягнута домовленість з ОСОБА_3 про купівлю в останнього вищевказаного житлового будинку. На підтвердження укладення даної угоди ОСОБА_3 передав позивачу правовстановлюючі документи на будинок, а останній в свою чергу обумовлену суму коштів за придбаний будинок, а саме 80 000 грн. З того часу позивач зі своєю родиною проживає в даному будинку. Через брак коштів дану угоду не було оформлено у встановленому законом порядку та домовились про укладення угоди в майбутньому. За для можливості укладення відповідної угоди ОСОБА_3 видав на ім'я позивача нотаріально посвідчені довіреності. З урахуванням того, що з 2000 року й по даний час позивач постійно й безперервно проживає у вказаному будинку, фактично придбавши його шляхом купівлі-продажу у колишнього власника, тому просив задовольнити позов та визнати за ним право власності на вказаний будинок в порядку набувальної давності.

Від позивача надійшла заява про слухання справи у його відстуність, позовні вимоги вимоги підтримує та просив задовольнити позов.

Від відповідача ОСОБА_2 міської ради Баштанського району Миколаївської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника та визнання позову, проти задоволення позову не заперечують.

Дослідивши матеріали справи (копію доручення від 22.03.2001 року; копію ідентифікаційного коду на ім'я ОСОБА_3; акт про встановлення факту проживання від 09.10.2017 року; копію технічного паспорта на житловий будинок; копії квитанцій №1528,1518; копію свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 22.06.1995 року; копію реєстраційного посвідчення БТІ від 22.06.1995 року; копію витягу з рішення ОСОБА_2 міської ради від 27.02.2004 року за №33; копію дозволу на оформлення правовстановлюючих документів від 09.03.2004 року; копії квитанцій; копію титульного листа робочого проекту на газифікацію житлового будинку по вулиці Комінтерна 10, м. Баштанка; копію ескізного проекту на зміни у внутрішньому газопостачанні в житловому будинку по вулиці Комінтерна 10, м. Баштанка; копію типового договору про надання населенню послуг з газопостачання від 25.08.2015 року; копію абонентної книжки; копію розрахункової книжки по оплаті за природний газ; копію договору про надання населенню послуг із централізованого постачання холодної води і водовідведення від 17.03.2009 року; копію розрахункової книжки по оплаті за воду; копії розрахункових книжок за електроенергію; копію довіреності від 11.08.2006 року; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; звіт про визначення оціночної вартості житлового будинку по вул. Українська, 10 м. Баштанка Баштанського району; повідомлення ОСОБА_2 державної нотаріальної контори від 19.12.2017 року; Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру), суд, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що в 2000 році між позивачем та ОСОБА_3 була досягнута домовленість про купівлю в останнього житлового будинку, розташованого по вул. Українська (Комінтерна), 10 м. Баштанка Баштанського району, на підставі якої позивач сплатив ОСОБА_3 грошові кошти за вказаний будинок та почав проживати у вказаному будинку разом зі своєю сім'єю. Договір купівлі-продажу між позивачем та ОСОБА_3 у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося.

Із змісту ст. 344 ЦК України слідує, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

В свою чергу п.п. 9,11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Диспозиція зазначеної норми не містить визначення поняття «добросовісність», проте в контексті статті 344 ЦК поняття добросовісності в деякій мірі виходить за межі поняття правомірності (частина 2 статті 328 ЦК) або загальних правил добросовісності, як принципу цивільного права та презумпції поведінки особи (статті 3,12 ЦК), а також умов добросовісності набуття за змістом статті 388 ЦК.

Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у іншому, в тому числі і у позасудовому, порядку. Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном.

Таке тлумачення умов набуття права власності за набувальною давністю викладене Верховним Судом України у розділі 6 «Аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» (Вісник Верховного Суду України №3(163)'2014).

Про застосування набувальної давності лише за умови відсутності інших підстав (титулу), в тому числі і договірних відносин, зазначено і Вищим спеціалізованим судлом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», обговореному 21 грудня 2012 року на засіданні пленуму цього суду.

Виняток з цього правила передбачено частиною 3 статті 344 ЦК України це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна.

Таким чином, тлумачення підстав застосування правил статті 344 ЦК та судова практика, запроваджена вищими судовими органами, свідчать про те, що правила статті 344 ЦК не підлягають застосуванню у випадках заволодіння чужим майном на відплатній основі, за згодою належного власника та на підставі домовленості з ним про належне оформлення угоди про відчуження майна у майбутньому, що свідчить про договірний характер правовідносин.

З наявних в матеріалах справи копії технічного паспорту (а.с. 7-10), копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.12), реєстраційного посвідчення (а.с.13) вбачається що вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги в позовній заяві посилається на те, що у 2000 році за усною угодою придбав у ОСОБА_3 вищевказаний будинок на відплатній основі, за умовами якої одночасно було обумовлено домовленість про належне оформлення договору купівлі-продажу в подальшому.

ОСОБА_3 помер 23 березня 2012 року, відомості про відкриття спадкової справи після його смерті відсутні.

Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач заволодів спірним житловим будинком на підставі домовленості з власником ОСОБА_3 про купівлю-продаж цього нерухомого майна з наступним оформленням угоди у формі, передбаченій законом, що свідчить про те, що при заволодінні цим майном позивач усвідомлював необхідність нотаріального посвідчення правочину, як підстави для переходу до неї права власності, що свою чергу свідчить про невідповідність характеру дій позивача на час заволодіння майном критерію «добросовісності» у розумінні диспозиції статті 344 ЦК (п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Суд не бере до уваги визнання позову відповідачем виходячи з положень ст. 263 ЦПК України, за якою рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, враховуючи, що в даному випадку визнання позову суперечить закону.

З урахуванням наведеного, в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12,13,81,258,259, 263,264,265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Баштанської району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ