Справа № 318/1972/18 Номер провадження №2/318/784/2018
"18" жовтня 2018 р. м. Камянка-Дніпровська
Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області в складі: судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду м. Кам'янка-Дніпровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільно нажите майно та розподіл майна,
В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільно нажите майно та розподіл майна. В обґрунтування позову зазначила, що 01.10.1994 р. вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Подружжя проживало разом, а з квітня 1994 р. проживали по вул. Сонячна (колишня Енгельса), 41. 09.02.2001 р. ОСОБА_4, яка є тіткою відповідача, подарувала йому житловий будинок за адресою: м. Камянка-Дніпровська, вул. Сонячна, 57. Згодом ОСОБА_2 приватизував дві земельні ділянки під будинком. За час спільного проживання подружжя істотно збільшилась вартість житлового будинку та земельних ділянок під ним. Подружжям був зроблений капітальний ремонт у будинку та облагороджена земельна ділянка. На потреби ремонту вона взяла іпотеку у ПАТ «ОТП Банк». Під час розмови щодо поділу майна у нотаріуса відповідач чітко дав зрозуміти, що не збирається ділити майно. Згідно договору дарування житлового будинку його вартість сторони оцінили у 6000 грн., а відновна вартість склала 10 000 грн. Станом на 09.08.2018 р. інвентаризаційна вартість будинку складає 187 185 грн. Відповідно до висновку субєкта оціночної діяльності ринкова вартість земельних ділянок складає 24 300 грн. та 26 600 грн. Загальна сума майна становить 238 085 грн., а 1/2 частина вартості майна складає 119 042,05 грн.
Просила визнати земельні ділянки площею 0,1078 га та 0,100 га, житловий будинок № 57 по вул.. Сонячній (колишня Енгельса), м. Камянка-Дніпровська, Запорізька область обєктами спільної сумісної власності подружжя; припинити право сумісної власності та розділити майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вказаного майна.
Ухвалою суду від 06.09.2018 р. позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 24.09.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відкрито провадження у справі.
У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 24.09.2018 року останній не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин, на адресу суду повернулась розписка про отримання поштового відправлення.
У зв'язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд, за згодою позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Перевіривши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.
Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.
Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
Судом встановлено, що сторони по справі 01.10.1994 р. зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-ЖС № 253360 (а.с. 10).
Згідно копії свідоцтва про народження серії 1-ЖС № 034679 від 02.03.2002 р. 09 лютого2002 р. у них народилась донька ОСОБА_3 (а.с. 11).
На підставі договору дарування жилого будинку від 09.02.2001 р., посвідченого державним нотаріусом Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі 108, ОСОБА_2 отримав жилий будинок № 57 по вул.. Енгельса в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області. Вказане майно 14.07.2018 р. було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією ОСОБА_6 від 14.07.2004 р. № 4137580 (а.с. 13).
На імя ОСОБА_2 09.08.2018 р. ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» складений технічний паспорт на житловий будинок № 57 по вул. Сонячна в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області (а.с. 18-21).
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Відповідно до ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
Домовленості про частки в праві спільної власності чоловіка й жінки між сторонами не було, шлюбний контракт не укладався.
Так, ст. 60 СК України встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними та допустимим доказами.
Вимогами ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до вимог ст.ст. 70-71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до вимог ст. 62 СК УКраїни якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 отримав у дар від своєї тітки житловий будинок по вул. Енегельса, 57 в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, тобто у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України це є його особистою приватною власністю.
В порушення вимог статті 60 ЦПК України, яка покладає обовязок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, із сторони ОСОБА_1 на адресу суду не було надано обєктивних та переконливих доказів, які б надавали можливість в судовому порядку визнати житловий будинок по вул. Сонячна (Енегельса), 57 в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області обєктом спільної сумісної власності подружжя, а також визнати за позивачкою в порядку поділу спільного майна подружжя права власності саме на його 1/2 частину.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про те, що в результаті спільної праці або спільних грошових коштів даний будинок покращив свій стан та збільшилась його вартість суду під час розгляду справи не надано, а тому і підстав для задоволення позову в цій частині у суду немає, у звязку з чим суд відмовляє в позові за недоведеністю.
Щодо приватизованих земельних ділянок, власником яких є ОСОБА_2, суд слід зазначити наступне.
Згідно п. «в» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (п. «а» ч. 3 ст. 81 ЗК України).
Частиною 2 статті 120 ЗК України передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, з моменту набуття права власності на нерухоме майно, яке раніше належало іншій особі, новий власник такого майна стає користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться будівля.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки позивач не надав суду доказів, що підтверджують вказані у позові обставин.
Судові витрати згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, ст..ст. 81, 120 ЗК України, ст.ст. 4, 5, 76-81, 258, 264, 265, 268, 273- 280, 352 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільно нажите майно та розподіл майна - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Кам'янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Суддя:ОСОБА_6