Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 522/18868/14-ц

провадження № 61-2723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного касаційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року, у складі головуючого-судді Домусчі Л. В., та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року у складі суддів: Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») про визнання кредитного договору недійсним.

Вимоги за позовом мотивовані тим, що 20 грудня 2007 року між ним та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір № 579/ФКВ-07 про надання коштів у розмірі 39000,00 доларів США, зі сплатою 10,50 % річних.

В забезпечення виконання кредитного договору між ним та ТОВ «Укрпромбанк» цього ж дня було укладено договір застави № 579/ZФКВ-07, предметом якого є автомобіль «Тойота Авалон», який в подальшому згідно додаткового договору від 25 лютого 2007 року № 1/579 до кредитного договору та додаткового договору № 579/ZФКВ-07-1 до договору застави було замінено на автомобіль «Тойота Хаилендер».

Згідно листа ліквідатора ТОВ «Укрпромбанк» та голови Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» позичальник був повідомлений про здійснення з 01 липня 2010 року заміни кредитора у зобов'язаннях шляхом відступлення права вимоги за кредитним договором і договорами застави. ОСОБА_4 був попереджений, що з дня отримання цього листа оплату на погашення заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 579/ФКВ-07 необхідно направляти на рахунок АТ «Дельта Банк».

Посилаючись на те, що під час укладення та виконання кредитного договору з боку ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» були допущені численні порушення, а після заміни кредитора з ТОВ «Укрпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» почали виникати розбіжності в розрахунках просив визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсними пункти 1.6., 1.7, 1.8, 1.9, 1.10, пункт 4.2.8 кредитного договору № 579/ФКВ-07, укладеного 20 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Укрпромбанк».

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при визначенні в кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, отже, позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

У листопаді 2017 року ПАТ «Дельта Банк», подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині визнання пунктів 1.6, 1.7, 1.8, 1.9, 1.10, 4.2.8 кредитного договору укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_4 в частині визнання недійсним пунктів 1.6, 1.7, 1.8, 1.9, 1.10, 4.2.8 вищевказаного кредитного договору.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами допущено невірне тлумачення норми чинного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, оскільки на час підписання спірного кредитного договору Законом не заборонялось встановлювати комісійну винагороду. Крім того сторони дійшли згоди щодо зазначених вище обставин. Також суди застосували норми чинного законодавства, які не підлягали застосуванню для спірних правовідносин.

У грудні 2017 року ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції необґрунтовано послався на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 березня 2012 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2012 року, яке набрало законної сили.

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає недійсність правочину внаслідок ненадання інформації, визначених частиною другою статті 11 цього закону та Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Крім того суд послався на сфальсифікований лист-повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту по банківському продукту від 18 грудня 2007 року, однак зазначений лист він не тільки не підписував, але й не бачив взагалі.

Безпідставним є посилання суду на відсутність доказів щодо його звернень до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснень певних положень договору, а також невикористання ним права протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту та відмовитися від його виконання, оскільки невикористання позичальником свого права не має жодного значення для встановлення недійсності правочину.

Також визнання судом недійсним пунктів 1.6., 1.7., 1.8., 1.9., 1.10. спірного кредитного договору є безумовною підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк».

17 січня 2018 року справу № 522/18868/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У березні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, вказуючи на те, що оскаржувані рішення є законними і обґрунтованими, висновки судів щодо застосування норм процессуального права застосовані правильно, а тому підстав для їх скасування в цій частині немає.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав відповідь на відзив ПАТ «Дельта Банк», в якій містяться такі самі доводи як і у його касаційній скарзі.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» третя особа - ОСОБА_5, про визнання кредитного договору недійсним, призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 грудня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 579/ФКВ-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 39000,00 доларів США на придбання автомобіля, зі сплатою 10,50 % річних за користування кредитом, строком повернення до 18 грудня 2014 року.

У забезпечення виконання кредитного договору з ТОВ «Укрпромбанк» 20 грудня 2007 року позивач уклав договір застави № 579/ZФКВ-07. В заставу переданий автомобіль «Тойота», модель Авалон, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

25 лютого 2009 року між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено додатковий договір № 1/579 до кредитного договору від 20 грудня 2007 року № 579/ФКВ-07, яким були внесені зміни до пунктів 3.1, 3.4 кредитного договору від 20 грудня 2007 року № 579-ФКВ-07, викладені в такій редакції:

«3.1. виконання позичальником зобов'язань за цим договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується заставою автомобіля «Тойота», модель Хаилендер, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, заставною вартістю 415800,00 грн, власник ОСОБА_4, порукою фізичної особи - ОСОБА_5».

«3.4. позичальник зобов'язаний протягом одного календарного дня, з моменту укладення договору застави, забезпечити страхування предмету (-ів) застави, зазначених у пункті 3.1. цього договору, на користь банку в страховій компанії за погодженням з банком ряду ризиків».

Інші умови кредитного договору були залишені без змін.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та НБУ укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь «Дельта Банку», відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема й за кредитним договором № 579/ФКФ-07, що підтверджується копією витягу з договору про передачу активів від 30 червня 2010 року та додатком до нього.

Отже, ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги до позивача за спірним кредитним договором.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_4, виходив з того, що при визначенні в кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, отже, позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Сплата комісії передбачена такими пунктами кредитного договору від 20 грудня 2007 року № 579/ФКВ-07: пунктом 1.6 договору - комісія за надання кредиту - 1,80 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1. цього договору; пунктом 1.7 договору - комісія за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, визначеної у пунктів 1.1. цього договору, щомісячно; пунктом 1.8 договору - комісія за видачу готівкових коштів - 0,4 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1. цього договору; пунктом 1.10 договору - комісія за надання кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів банку з рахунково-касового обслуговування) розміщена у кожному операційному (касовому) залі банку) - 100 грн. Порядок сплати комісій визначений у пунктах 2.8-2.12 цього кредитного договору.

Згідно висновку судової економічної експертизи від 23 жовтня 2015 року № 94 вбачається, що відповідно пунктів 1.6, 1.7, 1.8 кредитного договору від 20 грудня 2007 року № 579/ФКВ-07 за період з 20 грудня 2007 року по 18 грудня 2014 року від суми кредиту становлять: комісія за надання кредиту - 1.8 % у розмірі - 702 доларів США; комісія за видачу кредиту - 0.4 % становить 156 доларів США; комісія за управління кредитом щомісячно на протязі 84 місяців - 0,10 % у розмірі 3276,00 доларів США.

Однак, у спірному кредитному договорі банком ніяким чином не обґрунтовано розмір вказаних вище комісій.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 20 грудня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Враховуючи вищевикладене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, та звернув увагу, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про незаконність задоволення вимог позивача щодо недійсності пункту 4.2.8 кредитного договору щодо умови не отримувати без попередньої згоди з банком кредиту в інших банківських установах, з метою недопущення розпилення капіталу та фінансового послаблення позичальника, які заважають йому погасити отриману позику є необґрунтованими, оскільки наявність приписів такого змісту в договорі свідчить про встановлення банком переваг своїх інтересів при обмеженні прав та свобод споживача.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що підвищення процентної ставки є санкцією за порушення кредитної дисципліни, оскільки відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції виходив з того, що умова кредитного договору про перегляд розміру процентної ставки у відповідних випадках не суперечить вимогам законодавства, що діяло на час укладення спірного правочину. Так, заборона на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку діє з 10 січня 2009 року, в той час, як кредитний договір було укладено сторонами 20 грудня 2007 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо помилковостівисновків суду першої та апеляційної інстанцій про наявність права банку вимагати дострокового повного погашення кредиту є необгрунтованими, оскільки пунктом 6.1. кредитного договору передбачено, що у випадку зміни порядку кредитування та/або умов придбання кредитних ресурсів, їх вартості (зміни облікової ставки НБУ), погіршення фінансового чи майнового стану позичальника, або у разі погіршення стану заставного майна, банк має право переглянути умови кредитування, встановлені цим договором (в т. ч. процентну ставку та комісії).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про помилковість висновків судів щодо отримання ОСОБА_4 під час укладання спірного договору всієї інформації, передбаченої законодавством про захист прав споживачів та відсутності правових підстав для визнання спірного договору недійсним є неспроможними, оскільки судами встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору наявний «Графік погашення кредиту» підписаний позивачем, який містить повну інформацію по загальній вартості кредиту та повну інформацію стосовно умов кредитування.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В.Ступак

Г.І. Усик