АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/4567/17

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Міцней В.Ф., Владичан А.І.

секретар Конецька Д.Г.

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 жовтня 2017 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.

встановила:

В травні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 21 203 гривень 56 копійок.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 жовтня 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 27 вересня 2008 року сторони уклали кредитний договір та відповідно до його умов відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується заявою відповідача від 27 вересня 2008 року, довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», підписаною відповідачем (а.с.9,10).

З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом на 30 квітня 2017 року банком нараховано відповідачу заборгованість в сумі 21 203 гривень 56 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 5000 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 13 140 гривень 47 копійок, 1815 гривень пені та комісії, штрафу в сумі 1247 гривень 79 копійок (а.с.6-8) .

З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що 27 вересня 2008 року банк видав ОСОБА_1 кредитну картку НОМЕР_2 з терміном дії до серпня 2011 року.

4 листопада 2011 року банк видав ОСОБА_1 кредиту карту НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2015 року.

15 червня 2012 року банк видав ОСОБА_1 кредиту карту НОМЕР_3 з терміном дії до грудня 2015 року (а.с.53).

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідач останній раз отримувала кредитні кошти 26 листопада 2008 року .

Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі №6-127цс14.

Враховуючи наведені вище обставини слід дійти висновку про те, що строк дії кредитного договору закінчився 31 серпня 2011 року.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідачка останній раз поповнювала свій карткових рахунок 26 березня 2014 року на суму 100 гривень.

Вказана сума була зарахована банком на погашення пені та комісії за кредитним договором (а.с.7).

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що відповідачка зобов'язалась сплачувати заборгованість місячними платежами в розмірі 7 відсотків від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості (а.с.10).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідачка 13 жовтня 2008 року отримала кредит згідно відкритої кредитної лінії в сумі 4 995 гривень 50 копійок, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по картці (а.с. 6, 54-56).

2 грудня 2008 року у відповідачки виникла перша прострочена заборгованість в сумі 349 гривень 69 копійок, що становила сім відсотків від заборгованості.

31 грудня 2010 року у відповідачки виникла прострочила сплату всієї суми кредиту в розмірі 4 995 гривень 50 копійок. З вказаної дати у банку виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення вказаної суми заборгованості за тілом кредиту.

Однак до суду з позовом банк звернувся тільки 16 травня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таку правову позиці Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 9 листопада 2016 року у цивільній справі № 6-1457цс16.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по карті також вбачається, що відповідачка останній платіж здійснила в сумі 100 гривень 28 березня 2014 року, який був зарахований банком на погашення пені та комісії.

Вказаний платіж не свідчить про визнання боргу за тілом кредиту, а лише визнання боргу по комісії.

Платіж в сумі 34 гривні 70 копійок від 5 листопада 2015 року також не свідчить про визнання боргу, оскільки був зарахований банком автоматично на погашення комісії, що підтверджується випискою по карті (а.с.56).

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі не врахував правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 щодо право банку на проценти в межах строку позовної давності.

Проте апелянтом неправильно витлумачено зміст цієї правової позиції.

Дійсно Верховний Суд України в указаній справі навів зміст частини першої статті 1048, статті 599 ЦК України та зазначив, що у випадках якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Проте вказаний висновок стосується випадку коли проценти та пеня нараховуються на тіло кредиту, можливість стягнення якого не втрачена.

У справі, що розглядається банком пропущено позовну давність щодо вимоги про стягнення тіла кредиту.

Свою правову позицію про сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за кредитним договором , яка викладена в постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249 цс 15 Верховний Суд України деталізував в постанові від 4 жовтня 2017 року у справі № 6-2751 цс 16.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір пролонгувався автоматично після закінчення дванадцяти місячного строку його дії, який починався з моменту підписання такого договору.

Так, Верховний Суд України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №6-103цс14 виклав правову позицію про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах.

З матеріалів справи вбачається, що після закінчення строку дії першої платіжної картки № НОМЕР_2, яка була видана банком ОСОБА_1 27 вересня 2008 року з терміном дії до серпня 2011 року, банк не видавав боржнику грошових коштів, а боржник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 19 січня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

В.Ф. Міцней