Справа № 146/957/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"19" січня 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді: Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_2 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

7 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 51/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_2, належних на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 29 травня 1958 року виконавчим комітетом Томашпільської селищної ради та зареєстрованого в Могилів-Подільському МБТІ на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, який проживав в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області та помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позов обґрунтований наступним.

В 2000 році позивач купила у ОСОБА_5 49/100 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1. Документально оформила своє право на вказану частину житлового будинку позивач відповідно до рішення Томашпільського районного суду від 7 листопада 2007 року і на даний час є офіційним власником 49/100 частини житлового будинку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 березня 2008 року.

Титульним власником іншої частини даного будинку, а саме 51/100 частини з надвірними будівлями на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 29 травня 1958 року виконавчим комітетом Томашпільської селищної ради, зареєстрованого в Могилів-Подільському МБТІ, є ОСОБА_3.

З 2000 року по 2006 рік в частині житлового будинку ОСОБА_3 проживав його син ОСОБА_4.

ОСОБА_2 проживала разом з покійним у вказаному будинку з 2000 року по день його смерті-ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім'єю, доглядала його так як будь-яких родичів на вказаний час він не мав.

Починаючи з 2006 року позивач відкрито та безперервно володіє всім будинком, проживає у ньому, тобто більше як 10 років, за свої кошти проводила поточні ремонтні та капітальні роботи, регулярно сплачує податок за користування присадибною земельною ділянкою, якою користується з 2000 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та попросила їх задовольнити. Пояснила, що з 2000 року по 2006 рік проживала у даному будинку із ОСОБА_4 Коли останній помер, за свої кошти вона його похоронила та поставила пам'ятник. Пізніше приїжджала сестра померлого, якій позивач повідомила, що бажає купити частину будинку. Сестра погодилася і ОСОБА_2 передала їй 1500 доларів США. Сестра померлого обіцяла приїхати і належним чином оформити будинок, однак пройшло більше 12 років і сестра покійного так і не приїхала, а на протязі останнього року взагалі був втрачений зв'язок із нею.

Окрім того, позивач пояснила, що більше 7 років частина будинку уже є непридатною для проживання, позивач у тій частині будинку не проживає, а лише веде догляд за тією частиною будинку та підтримує чистоту.

На запитання суду пояснила, що доказів в підтвердження передачі коштів за будинок сестрі покійного, доказів поховання ОСОБА_4 та встановлення йому надгробного пам'ятника надати суду не може.

Представник відповідача-Томашпільської селищної ради в судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у їхній відсутності, позов Томашпільська селищна рада визнає, не заперечує проти його задоволення.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 19 січня 2018 року відмовлено у прийнятті визнання Томашпільською селищною радою Томашпільського району Вінницької області позову ОСОБА_2 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності.

Судом встановлено, що спірним нерухомим майном є житловий будинок, а саме 51/100 частини будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1.

Відповідно до копії рішення Томашпільського районного суду від 7 листопада 2007 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на 49/100 частин будинку № 35/1 з відповідною частиною господарських будівель, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 березня 2008 року, 49/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями по АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 7 листопада 2007 року належить ОСОБА_2 (а.с.11).

Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на будівництво від 29 березня 1958 року, дане свідоцтво було видано ОСОБА_3 на підставі рішення народного суду Томашпільського району від 3 березня 1956 року про встановлення факту володіння на праві особистої власності в тому, що 50.5 % домоволодіння в АДРЕСА_3 дійсно належить ОСОБА_3 (а.с.7).

Довідки на підтвердження зміни назви вулиці та заміни нумерації будинків позивачем до суду не надано, тобто належним чином не підтверджено, що 50.5 % домоволодіння в АДРЕСА_3 є одним і тим же, зазначеним позивачем, як 51/100 частини будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1.

Однак, згідно довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ про показники об'єкта № 35 від 28 лютого 2017 року, відповідно до проведеної інвентаризації від 1 лютого 2017 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, вбачається, що згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності зареєстровано за ОСОБА_3-51/100, за ОСОБА_2-49/100 (а.с.9).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2 про АДРЕСА_1, встановлено, що ОСОБА_2 проживає у власній квартирі, з 2000 року по 2006 рік, зі слів сусідів, ОСОБА_2 проживала у суміжній квартирі ОСОБА_4 та доглядала його. У 2006 році ОСОБА_6 помер, квартира останнього згідно технічного паспорта належить ОСОБА_7-покійному батькові (а.с.10).

Позивачем було надано до матеріалів позовної заяви копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт Томашпіль (а.с.6).

На запит суду начальник Томашпільського районного відділу ДРАЦС надала відповідь, з якої вбачається, що актовий запис про смерть ОСОБА_3 відсутній (а.с.25).

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до довідки Томашпільської селищної ради № 303 від 26 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_1. З 2000 року по 2006 рік проживала у суміжній квартирі з ОСОБА_4 однією сім'єю та доглядала його до 2006 року-до його смерті (а.с.28).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2, з 2000 року по 2006 рік ОСОБА_2 проживала у суміжній квартирі з ОСОБА_8 однією сім'єю та доглядала його до 2006 року-до дня смерті. Згідно довідки з селищної ради на оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем є ОСОБА_2, яка проживала з ним (а.с.29).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Згідно відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 31 жовтня 2017 року на запит суду від 20 жовтня 2017 року, спадкова справа після померлого ОСОБА_4 заведена за № 71/2006 року на підставі заяви ОСОБА_9-сестри ОСОБА_4 (а.с.30-33).

Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла сестра покійного ОСОБА_9-спадкоємець за законом.

Отже, в підтвердження добросовісного заволодіння майном померлого ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 доказів суду не надала, як і доказів того, що вона відкрито, безперервно володіє нерухомим майном ОСОБА_4 протягом десяти років. З наданих суду довідок та актів обстеження вбачається лише той факт, що ОСОБА_2 проживала із ОСОБА_4 у суміжній квартирі однією сім'єю з 2000 року по 2006 рік, ОСОБА_2 доглядала ОСОБА_4 до дня його смерті та похоронила його.

Окрім того, судом було встановлено, що власником спадкового майно ОСОБА_4 є його сестра, яка спадщину прийняла, подавши в передбачений законом шестимісячний строк заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка від права власності не відмовлялася.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд неодноразово роз'яснював позивачу ст.. 76 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін виникає спір; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивач не надала суду доказів, які б підтверджували, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, як того вимагає ст. 344 ЦК України, як і не доведено факт купівлі частини будинку у сестри спадкодавця ОСОБА_4 ОСОБА_9, докази поховання спадкодавця, встановлення йому надгробного пам'ятника тощо. Крім того позивач ОСОБА_2 повідомила, що доказів у неї не має.

Окрім того, суд неодноразово роз'яснював позивачу її право, передбачене ст. 51 ЦПК України, залучити до участі в справі співвідповідача чи замінити первісного відповідача належним відповідачем, оскільки було встановлено наявність спадкоємця спадкодавця ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_2 дані роз'яснення проігнорувала, відповідних клопотань не заявляла.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що спадщину після померлого ОСОБА_4 прийняла сестра покійного ОСОБА_9, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, клопотання позивача про залучення до участі в справі останньої в якості співвідповідача чи заміну неналежного відповідача належним в зв'язку з цим до суду не поступали, позивач ОСОБА_2 не довела суду та не надала підтверджуючих доказів які б підтверджували, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, тобто вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не були підтверджені належними доказами, тому позовна заява ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати в даній справі не відшкодовуються і залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 344 ЦК України, ст.2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 січня 2018 року.

Суддя: О. В. Пилипчук