Справа № 305/443/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кондора Р.Ю.,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду від 14 серпня 2017 року(під головуванням судді Бліщ О.Б.) за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у березні 2017 р.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.08.2012 р. у розмірі 36 541,17 грн., яка складається із:

-3 432,43 грн. - заборгованість за кредитом;

-27 632,03 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом;

-3 260,46 грн. -заборгованість по пені та комісії;

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-1 716,25 грн. - штраф (процентна складова)та вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно з умовами кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк виконав узяті на себе зобов'язання, однак позичальник своїх зобов'язань належним чином не виконував, унаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка станом на 28.02.2017 р. загалом склала 36 541,17 грн.

Рішенням Рахівського районного суду від 14 серпня 2017 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 03 серпня 2012 р. у сумі 36 541,17 грн., а саме: 3 432,43 грн. - заборгованість за кредитом; 27 632,03 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3 260,46 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 716, 25 грн. - штраф (процентна складова), а також 1600 грн. у відшкодування судового збору.

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи. Указує, що Банк в односторонньому порядку збільшив початкову кредитну ставку, а за таких умов вимоги щодо нарахування заборгованості є безпідставними та підлягають перерахунку. Зазначає, що строк дії картки закінчився у 2015 р., а Банк звернувся до суду з позовом у березні 2017 р., а тому вимоги щодо нарахування і стягнення відсотків за період, коли договір не діяв, є безпідставними.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно з'ясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам.

При цьому встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 03.08.2012 р. ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом,із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", складає між ним і Банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.5).

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 28.02.2017 р. у нього утворилася заборгованість у сумі 36 541,17 грн., яка складається із 3 432,43 грн. - заборгованість за кредитом; 27 632,03 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3 260,46 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 716,25 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3-4).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Банк в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору в частині збільшення початкової кредитної ставки. Також указує, що строк дії договору закінчився у 2015 р., однак Банк у порушення вимог закону, після закінчення строку дії договору, в період із 01.05.2015 р. по 28.02.2017 р. продовжував нараховувати відсотки на залишок заборгованості.

Однак, указані доводи не дають підстав для скасування оскарженого рішення як необґрунтовані, суперечні нормам матеріального права, обставинам справи та письмовим доказам.

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» (надалі - Умови), «Правилами користування платіжною карткою» (надалі - Правила), затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 р. і «Тарифами Банку» (надалі - Тарифи), які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем і Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсотковоїставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у п. 1.1.3.1.9. Умов. Відповідно до п.1.1.2.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції за картрахунками.

З розрахунку заборгованості вбачається, що Банк протягом 2013-2017 рр. змінював відсоткову ставку з 27,60 % до 42 %, однак така зміна передбачена п.1.1.3.2.3 Умов (а.с.13).

У свою чергу, позичальник згідно з п.1.1.2.3 Умов зобов'язаний (а.с.11) отримувати виписки про стан картрахунків та про здійснені операції.

За умови підписання позичальником заяви, яка фактично виступила договором приєднання, він погодився на такі умови отримання кредитних коштів і не надав суду жодних доказів того, що в нього існували будь-які перешкоди скористатися своїм обов'язком і отримати виписку по своєму картрахунку, з якої міг би раніше довідатися про підняття Банком відсоткової ставки, що в свою чергу сприяло б подальшому захисту порушених, на думку відповідача, прав.

Відповідно до п.2.1.1.5.5, п.2.1.1.5.6 (а.с.26) Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених кредитним договором,ав разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання із повернення кредиту (у тому числі простроченого та Овердрафту) й оплаті винагороди Банку. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно з п.1.1.2.7 Умов (а.с.11). Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с.26).

За вимогами п.1.1.2.4 Умов у випадку незгоди зі зміною Правил та/або Тарифів, які викладені на банківському сайті позичальник зобов'язується надати Банку письмову заяву про розірвання цього Договору та погасити виниклу перед Банком заборгованість (а.с.11).

Позичальник припинив виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що потягло за собою виникнення заборгованості, а також протягом дії кредитного договору та підняття процентних ставок, не звертався до Банку з письмовою заявою про розірвання такого договору.

Разом із апеляційною скаргою відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.68). Просить апеляційний суд застосувати наслідки пропуску строків позовної давності до всіх вимог, строк виконання яких настав до 20.03.2014 р. (загальна позовна давність); вимоги щодо стягнення пені та штрафу, нараховані раніше за 20.03.2016 р. (спеціальна позовна давність).

Однак, довід заявника про необхідність застосування апеляційним судом наслідків спливу позовної давності не ґрунтується на законі.

Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захистсвого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосуванняякої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК Українив становлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване із застосуванням слова "лише" (синонім "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовної давності.

Тобто цією нормою встановлено суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

У спірних правовідносинах відповідач ОСОБА_3 про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції не заявляв.

Той факт, що сторона не була присутньою під час розгляду справи судом першої інстанції, у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Позивачем на обґрунтування своїх вимог був наданий кредитний договір, розрахунок заборгованості та детальну випуску по карті в період із 01.04.2013 р. по 28.02.2017 р., яка була надана на вимогу апеляційного суду під час перегляду справи в апеляційній інстанції.

Зокрема, з цієї виписки видно, що позичальник протягом 2013 р. і до березня 2014 р. активно використовував кредитні кошти.

Вимоги Банку підтверджені належними та допустимими доказами, які повністю відповідають нормам чинного цивільного законодавства та вимогам ЦПК України.

Згідно з положеннями ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належнимчином.

Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором, відповідач порушив норми цивільного законодавства та умови кредитного договору.

Заперечуючи проти позову Банку, відповідач не навів жодних доводів, які були б достатніми для скасування судового рішення. ОСОБА_3 не заперечував, що кредитні кошти отримував і користувався ними, натомість не подав свого розрахунку, який би на його думку відобразив справедливу та належну до стягнення суму заборгованості.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3залишити без задоволення. 2.Рішення Рахівського районного суду від 14 серпня 2017 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 19 січня 2018 року.

Судді: