Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 369/6843/15-ц

провадження № 61-717 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо»,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на рішення апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Сушко Л. П., Яворського М. А.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» (далі - КП «Плесо»), третя особа - ОСОБА_3, про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 працював у відповідача з 5 лютого 2009 року на посаді провідного юрисконсульта, а з 2012 року - на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій КП «Плесо». 17 березня 2015 року позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади з 29 травня 2015 року. Разом з тим, на підприємстві були введені нові посади, проте ОСОБА_2 не були запропоновані всі вакантні посади за його спеціалізацією, а лише посади з розміром оплати, який був нижчим від його попереднього окладу, на що останній погодився та зробив відповідний запис у наданому відповідачем списку. Проте, наказом КП «Плесо» від 29 травня 2015 року без згоди профспілкового органу ОСОБА_2 звільнено із займаної посади. Позивач вважає, що його звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Вказував, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду.

ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати неправомірним і скасувати наказ КП «Плесо» від 29 травня 2015 року № 97-к/тр про звільнення позивача з роботи; поновити його на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій з 29 травня 2015 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням, починаючи з 29 травня 2015 року та 4 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося з дотриманням порядку та вимог статті 49-2 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 частково.

Визнано неправомірним та скасовано наказ КП «Плесо» від 29 травня 2015 року № 97-к/тр у частині звільнення ОСОБА_2 з посади провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій КП «Плесо» з 29 травня 2015 року.

Стягнуто з КП «Плесо» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 травня 2015 року по 13 вересня 2016 року у розмірі 62 753 грн 70 коп. без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з КП «Плесо» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 535 грн 92 коп.

Стягнуто з КП «Плесо» у дохід держави судовий збір у розмірі 755 грн 16 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано будь-яких доказів, що введені наказом від 13 березня 2015 року до штатного розпису посади були зайняті на момент попередження 17 березня 2015 року позивача про звільнення та у роботодавця не було можливості запропонувати працівнику одну з посад, яка відповідала б його освіті, кваліфікації, досвіду тощо. Крім того, позивач погодився на переведення на запропоновані йому вакантні посади, а відтак КП «Плесо» було порушено вимоги частини другої статті 40 КЗпП України у частині звільнення позивача за наявності можливості його переведення на іншу посаду.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КП «Плесо» просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем було запропоновано позивачу всі вакантні посади, які відповідали його освітньо-кваліфікаційному рівню. Разом з тим, ОСОБА_2 відмовився від запропонованих посад, про що складено відповідні акти.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. При цьому вказував, що він має дві вищі освіти: інженерно-технічну за спеціальністю інженер-механік, а також юридичну з кваліфікацією економіст-правознавець. Разом з тим, позивачу не було запропоновано всіх вакантних посад на підприємстві, які відповідали його освітньо-кваліфікаційному рівню. Позивачу було запропоновано неприйнятну, некваліфіковану та низькооплачувану роботу на відповідних посадах, на зайняття яких останній погодився, про що зробив запис «згоден» у відповідній графі списку вакантних посад. Крім того, позивачу було відмовлено у наданні наказів від 10 березня 2015 року та від 13 березня 2015 року, якими на підприємстві вводилися нові вакантні посади. Також звільнення відбулося без згоди профспілкового органу.

26 грудня 2017 року справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що наказом КП «Плесо» від 5 лютого 2009 року № 24-к ОСОБА_2 прийнято на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення.

З 2012 року позивач працював на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій КП «Плесо».

29 січня 2015 року листом № 224 адміністрацією КП «Плесо» повідомлено профспілковий комітет підприємства про внесення змін до організаційної структури та проведення на підприємстві скорочення чисельності працівників.

Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 23 лютого 2015 року № 147 «Про заходи наповнення бюджету м. Києва, дотримання жорсткого режиму економії бюджетних коштів та посилення фінансово-бюджетної дисципліни» головні розпорядники бюджетних коштів були зобов'язані оптимізувати структуру та штатну чисельність працівників комунальних підприємств, у межах затверджених асигнувань на оплату праці.

10 березня 2015 року КП «Плесо» видано наказ № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури».

13 березня 2015 року КП «Плесо» видано наказ № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису», згідно якого було виведено з штатного розпису деякі штатні посади та введено інші.

17 березня 2015 року ОСОБА_2 попереджено про звільнення у зв'язку із зміною структури та штатного розпису, запропоновано переведення на посаду робітника з благоустрою у зоні відпочинку «Біла» з посадовим окладом 2 010 грн.

17 березня 2015 року складено акт № 1 про те, що ОСОБА_2 відмовився ознайомлюватися з вказаним вище попередженням про наступне звільнення.

Встановлено, що наказом від 13 березня 2015 року затверджено зміни до штатного розпису та введено нові посади, проте позивачу 17 березня 2015 року запропоновано лише одну посаду, в той час як вищезазначеним наказом було введено більше двохсот посад.

29 травня 2015 року ОСОБА_2 запропоновано посади головного механіка, водія автотранспорту, машиніста автовишки, робітника з благоустрою мобільної бригади, робітника благоустрою у зоні відпочинку «Біла», робітника благоустрою у зоні відпочинку «Редьчине», робітника благоустрою у зоні відпочинку «Чорторий», робітника благоустрою у зоні відпочинку «Совська балка», робітника благоустрою мобільної бригади - спеціалізованої. У списку зазначених посад позивач зробив запис «згоден на все».

29 травня 2015 року працівниками відповідача складено акт про відмову позивача у написанні заяви на переведення на вказані посади.

Наказом від 29 травня 2015 року № 97-к/тр ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки від 8 червня 2016 року № 58 ОСОБА_2 станом на 29 травня 2015 року не був членом профспілки, а також профспілкові внески із заробітної плати позивача не утримувалися.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З урахуванням викладених норм права апеляційний суд дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки останній надав згоду на переведення на іншу посаду, яка відповідає рівню його кваліфікації, однак власник підприємства не виконав належним чином вимог частини другої статті 40 КЗпП України, зокрема не вчинив фактичних дій щодо переведення ОСОБА_2 на запропоновану посаду.

Крім того, за правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Суд апеляційної інстанції навів розрахунок при задоволенні грошової вимоги з урахуванням норм статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку, перевірив його обґрунтованість та правильність.

Доводи касаційної скарги КП «Плесо» про те, що відповідачем було запропоновано позивачу всі вакантні посади, які відповідали його освітньо-кваліфікаційному рівню, не заслуговують на увагу, оскільки наказом відповідача від 13 березня 2015 року було введено до штатного розпису більше двохсот нових посад.

Крім того, позивач не відмовився від запропонованих посад, оскільки останній 29 травня 2015 року особисто засвідчив свою згоду у списку вакантних посад на переведення на будь-які (всі) вакантні посади.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик