Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 542/823/16-ц

провадження № 61-1440 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи :

позивач - Лелюхівська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області на ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року у складі головуючого судді - Бондаревської С. М., суддів: Корнієнка В. І., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності

цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року Лелюхівська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за фактичне користування земельною ділянкою.

Посилаючись на те, що відповідач не є власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ухиляється від укладення договору оренди земельної ділянки, не сплачує плату за користування земельною ділянкою, в той час як фактично її використовує, позивач просив стягнути з відповідача 49 931 грн 65 коп. заборгованості за фактичне користування земельною ділянкою.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19 вересня 2016 року у складі судді Гаврилюка О.І. в задоволенні позову Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Лелюхівська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області не підтвердила право власності на спірну земельну ділянку (не надано доказів, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, також не додано акту прийому-передачі земельної ділянки та технічної документації на неї), а відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за користування земельною ділянкою.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, Лелюхівська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області просить скасувати ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року, якою залишено без змін рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19 вересня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування

судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції незаконно надав відповідачу право на безоплатне користування спірною земельною ділянкою, та незаконно позбавив орган місцевого самоврядування права на відшкодування йому збитків, пов'язаних з незаконним використанням відповідачем земельною ділянкою, оскільки використання земельної ділянки відповідачем без належного правового оформлення, позбавило позивача, як власника землі, права отримувати від цієї земельної ділянки дохід у вигляді орендної плати.

20 січня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

12 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставин, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із статтею 409 ЦК України, власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві

земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Однією із істотних умов договору оренди землі (стаття 15 Закону України «Про оренду землі») є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до норми статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.

Суди, встановивши, що договір оренди земельної ділянки між сторонами не укладався, та враховуючи, що позивачем не підтверджено право власності на спірну земельну ділянку, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за користування земельною ділянкою.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судами обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Лелюхівської сільської ради Новасанжарського району Полтавської області залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат