АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

іменем України

29 січня 2018 року

м. Харків

справа № 644/13081/14-ц

провадження № 22-ц/790/431/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: Швецової Л.А.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1

відповідач та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2

представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

відповідач: ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року (суддя Саркісян О.А.)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, визнання права власності,

установив:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір міни, за умовами якого останній обміняв належні йому 30/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями по 2-му Зеленодольському проїзду в м. Харковіна належну йому картину «Вселенная» з доплатою у розмірі 240 000 грн. Він виконав свої умови за договором, а відповідач - ні, не зняв з реєстрації за вищевказаною адресою усіх зареєстрованих осіб до 21 січня 2011 року та не виселився з будинку разом з членами родини, чим створює йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні 30/100 частинами житлового будинку з надвірними будівлями по 2-му Зеленодольському проїзду в м. Харкові, виселити відповідачів з усіма проживаючими особами з указаного житлового будинку.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 30/100 часток спірного житлового будинку з надвірними будівлями по 2-му Зеленодольському проїзду в м. Харковіє єдиним житлом для нього та його матері похилого віку.

Зазначав, що 25 березня 2009 року він взяв у борг у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 35 240 доларів США, які повинен був повернути до 25 березня 2010 року і цього ж дня на забезпечення виконання своїх боргових зобов'язань уклав з дружиною останнього ОСОБА_6, договір міни належної йому частини спірного житлового будинку на вазу «Грецька» з доплатою у розмірі 190 600 грн. У вказаний строк він частково повернув ОСОБА_5 борг у розмірі 25 000 доларів США і для повного виконання зобов'язання перед ОСОБА_5 він звернувся до ОСОБА_1, який надав йому 10 240 доларів США, у зв'язку з чим між ними було укладено договір міни, за умовами якого він передав ОСОБА_1 30/100 часток спірного житлового будинку у власність на картину «Вселенная» з доплатою у розмірі 240 000 грн. Проте ніякого обміну не було, оскільки вказана картина належала та належить до цього часу йому на праві власності і знаходиться у нього.

Договір міни укладався з ОСОБА_1 на забезпечення виконання боргових зобов'язань. Він повертав взяті в борг грошові кошти до того часу, поки ОСОБА_1 не було заарештовано. Право власності на спірну частину житлового будинку до цього часу зареєстровано за ним. Він з матір'ю продовжує проживати в цьому житловому будинку, сплачувати комунальні послуги, іншого житла не має, тому він не мав наміру відчужувати належну йому частину житлового будинку та помилявся стосовно правочину.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, на підставі статей 203, 215, 229 ЦК України просив суд: поновити йому пропущений строк звернення до суду, визнати недійсним договір міни від 21 жовтня 2010 року, повернувши сторони в первісний стан; визнати за ним право власності на 30/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями по 2-му Зеленодольському проїзду в м. Харкові.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення їх з 30/100 частин житлового будинку №2 по Зеленодольському 2-му проїзду в м. Харкові з усіма проживаючими особами - відмовлено.Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, визнання права власності задоволено частково.Поновлено ОСОБА_2 строк на звернення до суду з позовом.Визнано недійсним договір міни 30/100 частин житлового будинку №2 по Зеленодольському 2-му проїзду в м. Харкові на картину «Вселенная» з доплатою в сумі 240000 грн., укладений 21.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 21.10.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 3736, повернувши сторони в первісний стан.В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 жилим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 30/100 частин житлового будинку № 2 по Зеленодольському 2-му проїзду в м. Харкові. Стягнуто судовий збір на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у розмірі 996,00 грн., з ОСОБА_4 в розмірі 996, 00 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення інших осіб відмовлено.

На рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 звернулась з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу представника ОСОБА_9 ОСОБА_8 задоволено частково, рішення апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а первісні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги, що удаваний правочин не може бути визнаний судом недійним.

Крім того, апелянт зазначив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції перевіряє справу в повному обсязі. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 помилявся стосовно того, який правочин укладався між ним та ОСОБА_1, вважав, що цей договір є забезпеченням його боргових зобов'язань перед останнім, оскільки він повертав борг частинами.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно із частини 1 статті 715 ЦК України, частини 1 статті 716 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'яток та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, а також договору конкретного користування належало на праві власності 30/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями по 2-му Зеленодольському проїзду в м. Харкові.

25 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого останній надав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 35240 доларів США на строк до 25 березня 2010 року.

25 березня 2009 року між ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_5 ОСОБА_6, укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_2 обміняв належні йому 30/100 часток житлового будинку по 2-му Зеленодольському проїзду в м. Харковіна вазу «Грецька» з доплатою у розмірі 190 600 грн.

21 жовтня 2010 року договір міни, укладений 25 березня 2009 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 розірвано. Цього ж дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_2 обміняв належні йому 30/100 часток житлового будинку по 2-му Зеленодольському проїзду в м. Харковіна картину «Вселенная» з доплатою у розмірі 240 000 грн.

Матеріали справи свідчать що З допиту свідка ОСОБА_10 встановлено, що картина «Вселенная» була намальована ним особисто та подарована на ОСОБА_5 народження своєму другові та сусіду ОСОБА_2 і до теперішнього часу знаходиться в спірному житловому будинку за місцем проживання ОСОБА_2 та його матері.

Вказані показання свідка підтверджують пояснення представника ОСОБА_2 про те, що картина «Вселенная», на яку за договором міни він обміняв належну йому частину житлового будинку належала йому ж.

За товарним чеком від 20.10.2010 року син ОСОБА_2 ОСОБА_11 виписав товарний чек на картину «Вселенная». Однак зазначена картина не належала ОСОБА_11 і крім того, продаж картини «Вселенная», що належить ОСОБА_2 20.10.2010 року ОСОБА_1 для того, щоб 21.10.2010 року на неї ж обміняти єдине житло своє та своєї престарілої матері, вкупі з іншими доказами по справі підтверджує доводи позивача про те, що він неправильно сприймав фактичні обставини вчиненого правочину, що вплинуло на його волевиявлення та помилявся стосовно них, вважаючи, що вказаний договір, як і попередній, який було укладено з ОСОБА_6 направлений на забезпечення його боргових зобовязань перед ОСОБА_1

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України. Разом з тим, частина 3 статті 203 ЦК України є загальною ознакою чинності правочину і може бути застосована в сукупності зі статтями 229-233 ЦК України.

Відповідно до статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним довів в суді на підставі належних і допустимих доказів, показань свідка ОСОБА_10, і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами в своїй сукупності є: самі умови договору міни, що є нерівноцінним обміном єдиного житла- частини житлового будинку з надвірними будівлями на картину «Вселенная», яка до того ж також належала ОСОБА_2, а не ОСОБА_1 і доплату в сумі 240000 грн.; фактичні попередні правочини ОСОБА_2 з ОСОБА_6, відповідно до аналогічних умов договору міни фактично був забезпечений договір позики, що дало йому підстави мати помилкове уявлення про такий же договір з ОСОБА_1; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором міни ОСОБА_1, та продовження позивачем та його матірю ОСОБА_4 проживати в спірній квартирі після укладення договору міни, сплачувати комунальні послуги.

Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення їх з 30/100 частин житлового будинку по Зеленодольському 2-му проїзду в м. Харкові з усіма проживаючими особами.

Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За положенням частини 1 статті 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

ОСОБА_1 на протязі всього часу існування спірного договору міни з ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, ніколи не був і не оглядав спірне житло, спірне нерухоме майно не передавалося йому в натурі, не передавалися ключі від будинку, з моменту вчинення договору та навіть з 21.01.2011 року, як зазначено в договорі на протязі близько чотирьох років не намагався реалізувати свої прав за договором міни.

Вимога про виселення направлена ОСОБА_2 в червні 2014 року і отримана ним 07.06.2014 року.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 лютого 2018 року.

Головуючий: Швецова Л.А.

Судді: Котелевець А.В.

ОСОБА_12