У Х В А Л А

26.10.2018 Справа №607/11960/18
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді В.М. Братасюка, за участю секретаря судового засідання Созанської Т.І. розглянувши заяву представника ПАТ «Універсал Банк» про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в :

25 червня 2018 року Приватне акціонерне товариство «Універсал банк» звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

25 жовтня 2018 року представником позивача ПАТ «Універсал банк» подано заяву про забезпечення позову Приватного акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у справі №607/11960/18.

Представник позивача просить суд забезпечити позов шляхом накладання заборони на відчуження, а саме однокімнатної квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на правв приватної власності за договором дарування від 12.02.1992 р. (реєстраційний номер майна 23853592). Представник позивача в підтвердження відсутності необхідності зустрічного забезпечення, посилається на наявність фінансових активів у Позивача, його належної реєстрації, наявної позитивної ділової репутації, та у разі відшкодування збитків, через накладення заборони на майно Відповідача, такі збитки будуть відшкодовані Позивачем.

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, представник позивача обґрунтовує тією обставиною, що з метою уникнення дій відповідача ОСОБА_1, яка за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити, знецінити його тощо, враховуючи значний розмір заборгованості, те, що відповідачем не вживаються жодні заходи та дії спрямовані на погашення поточної суми заборгованості, яка продовжує зростати, є ймовірність того, що невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення заборони відчуження на майно ОСОБА_1, в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження позовних вимог, пересвідчитись зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, застосувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Ч. 3 ст. 150 ЦПК України, зазначає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд зауважує, що щодо виду забезпечення позову, котрий представник позивача просить суд вжити, неможливо встановити співмірність позовних вимог, оскільки знаючи про ціну позову 14 198, 88 доларів США, неможливо цю суму співставити з вартістю належного відповідачу нерухомого майна, з причини недоведення стороною позивача вартості майна відповідача.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов'язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов'язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно особи, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

Представник позивача в заяві про забезпечення позову зазначає, що відповідач порушив умови кредитного договору, допустив значний розмір заборгованості, має реальну можливість відчужити майно, тобто існує потреба забезпечення позову, що унеможливить виконання рішення суду з потенційного задоволення позовних вимог.

Суд наголошує, що гідно ст. 76 ЦПК України, пояснення сторін не є належними та допустимими доказами у справі. При цьому стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено наявності наміру відповідача будь - яким чином відчужити належне йому майно, з метою уникнення виконання рішення суду.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір з приводу чи повинен відповідач виконувати договірні зобов'язання, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може та має намір відчужити належне їй майно з метою ухиляння від виконання судового рішення.

Саме принцип верховенства права дає можливість суддям судів загальної юрисдикції, приймати рішення з урахуванням загальних принципів права: належної правової процедури, заборони дискримінації, добросовісного ставлення до виконання функцій, розумності, справедливості і т. д., особливо коли йдеться про наявність оціночних понять у нормативно-правовому акті, який підлягає застосуванню.

Правова позиція ЄСПЛ щодо стандарту доказування відображена, зокрема, у п. 43 Рішення від 14 лютого 2008 р. у справі "Кобець проти України". Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без з'ясування дійсних відносин сторін спору (наявності наміру відповідача будь - яким чином відчужити належне йому майно, з метою уникнення виконання рішення суду), чого з лише одних пояснень представника Банку, явно бракує для сприйняття судом «поза розумним сумнівом» ризиків утруднення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення.

Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, приходить до переконання, що подана представником позивача заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки в заяві не зазначено вартості майна станом на момент звернення з відповідною заявою, що унеможливлює встановлення співмірності заявлених вимог, крім тогопозивачем не вказано жодних обґрунтувань для застосування заходів забезпечення позову у визначений ним спосіб та не подано доказів, що невжиття заходів утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви представника ПАТ «Універсал Банк» про забезпечення позову шляхом накладення заборони на його відчуження, а саме: однокімнатної квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на правв приватної власності за договором дарування від 12.02.1992 р. (реєстраційний номер майна 23853592) відмовити.

Ухвала набирає законної сили через пятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк