Справа № 2-21/10
Провадження № 4-с/477/1/18
У Х В А Л А

18 січня 2018 р. Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю: представника скаржника ОСОБА_1,

державного виконавця ОСОБА_2,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за скаргою публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання дій державного виконавця протиправними та скасування постанови про повернення виконавчого документу,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року публічне акціонерне товариство УкрСиббанк (далі Банк) звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2

Вказувало на те, що 27 жовтня 2017 року отримало від державного виконавця постанову, датовану 26 червня 2017 року, про повернення виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом Миколаївської області, про стягнення на його користь з громадянина ОСОБА_3 кредитного боргу в загальній сумі 94804,54 доларів США.

Посилаючись на те, що державний виконавець, винісши вказану постанову, ухилився від виконання своїх обов'язків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», не виконав всіх необхідних та можливих дій по стягненню боргу, в тому числі не перевірив місце проживання боржника та наявність там майна, на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості, а обмежився лише перевіркою боржника по базам даним. Тому просило суд визнати неправомірними дії державного виконавця щодо повернення виконавчого листа на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та скасувати цю постанову.

В судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримала та просила задовольнити.

Державний виконавець в судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги, вказуючи, що нею були проведені всі необхідні дії по виявленню майна і коштів боржника, на які можна було б звернути стягнення з метою виконання рішення суду, але такого встановлено не було, тому виконавчий документ був повернутий стягувачу з підстав відсутності майна боржника, на яке можливо було звернути стягнення, а також з підстави існування мораторію на звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку на забезпечення кредиту, наданого в іноземній валюті.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, перевіривши матеріали скарги та матеріали виконавчого провадження, встановив наступні правовідносини під час виконавчого провадження та прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, в редакції яка діяла на час подання скарги, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Положення ЦПК України в новій редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року, у статті 447 визначають аналогічні права для сторін виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, яка діяла на час оскаржуваних дій державного виконавця та оскаржуваної його постанови, далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 січня 2010 року позов акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредитного боргу був задоволений і з них на користь Банку було стягнуто борг за договором кредиту в загальній сумі 94804,54 доларів США, що на той час було еквівалентно 774651 грн.

82 коп.

14 травня 2010 року Жовтневим районним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист № 477/1649/14-ц про стягнення із ОСОБА_3, як солідарного із ОСОБА_4 боржника, зазначеного боргу на користь Банку.

Як вбачається із цього виконавчого листа, потім він неодноразово повертався державним виконавцем, а останній раз 26 червня 2017 року у виконавчому провадженні № 52392624 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону - головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2

В ч. 3 ст. 18 Закону (в редакції на час проведення виконавчих дій) були виписані повноваження державного виконавця під час виконавчого провадження, направлені на виконання рішення суду.

Відповідно до положень ст. 37 Закону (в редакції, яка діяла на час виконавчого провадження) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема:

- у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1).

Для з'ясування майнового стану боржника та виявлення грошових коштів, належних останньому, державним виконавцем були здійснені запити до бази даних щодо наявності у нього транспортних засобів, до реєстрів прав на нерухоме майно та до реєстру майна, яке перебуває під обтяженням, до Пенсійний фонд України та Державної податкової служби України.

Згідно отриманих відповідей було з'ясовано про відсутність майна та коштів у боржника на яке за законом можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Однак вихід за адресою, зазначеної у виконавчому листі місця проживання боржника, з метою перевірки його проживання та перевірки майна боржника за цією адресою, на яке можливо звернути стягнення, не вчинено.

Також з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що державний виконавець перевірив та встановив фактичне проживання боржника за місцем реєстрації, або ж встановив, що він там відсутній і необхідно вчинити дії по організації його розшуку, що було передбачено п. 3, 4, 13-15 ч. 3 ст. 10 Закону.

Тобто, не перевіривши дані щодо місця фактичного місця проживання чи перебування боржника та знаходження за цим місцем належного йому майна,а обмежившись лише перевіркою наявності мана або коштів шляхом направлення запитів, головний державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 своєю постановою від 26 червня 2017 року виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_3 на користь Банку боргу повернула на підставі п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» неправомірно.

При цьому суд, не виходячи за межі своєї компетенції, вважає можливим задля відновлення порушених прав стягувача, зобов'язати державного виконавця скасувати неправомірну постанову. В зв'язку з чим скарга підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 447, 451 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Скаргу публічного акціонерного товариства УкрСиббанк задовольнити частково.

Визнати дії головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 щодо винесення постанови від 26 червня 2017 року про повернення виконавчого документу стягувачеві у виконавчо му провадженні ВП № 52392624 неправомірними.

Зобов'язати головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 скасувати постанову від 26 червня 2017 року про повернення виконавчого документу стягувачеві у виконавчому провадженні ВП № 52392624.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області на протязі п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Р.В Козаченко