Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/645/18 Головуючий у 1 інстанції: Редько О.В.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_4 про скасування акту індивідуальної дії та свідоцтва про право власності , -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області про скасування акту індивідуальної дії та свідоцтва про право власності.

В обґрунтування позову зазначив, що у відповідності до договору купівлі-продажу права на майновi паї № 509 вiд 11.03.2009 р., він є власником права на майновий пай у пайовому фондi цiлісного майнового комплексу колишнього КСП "Нива", що розташований у с. Вознесенка Мелiтопольського району. На пiдставi цього договору він отримав свiдоцтво на право власностi на майновий пай (майновий сертифiкат).

Спiрним рiшенням вiдповiдача оформлено право власностi на конкретне майно за ОСОБА_4, який придбав не майно, а право на майновi паї, в які входило майно, належне групi спiввласникiв колишнього КСП "Нива", тобто фактично ОСОБА_5 придбав долю у майнi, що знаходилося у спiльному володiннi колишнiх членiв КСП "Нива", позивач також придбав частину майна, яку не в змозi за собою оформити у зв'язку з наявнiстю оскаржуваного рiшення вiдповiдача.

15.12.2005 року вiдповiдач прийняв рiшення № 127, яким оформив право власностi на комплекс будівель та споруд автогаражу, шо розташованi с. Вознесенка, Мелiтопольського району Запорiзької області за ОСОБА_4., на пiдставi Договорiв купівлі-продажу від 12.11.2005р.за НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9 пайового майна КСП "Нива"та на пiдставi цього рiшення було видано свiдоцтво на право власностi на це майно ОСОБА_5

Пiдставою для прийняття спiрного рiшення вiдповiдачем були також акти приймання-передачi основних засобiв вiд 14.06.2004р., протоколи зборiв спiввласникiв майнових та земельних паїв КСП "Нива"№ 7 вiд 14.06.2001р., та №3 вiд 10.06.2001 р.

Пiдставами для скасування акту в судовому порядку позивач зазначає невiдповiднiсть його вимогам чинного законодавства та /або визначенiй законом компетенцiї органу, який видав цей акт.

Оскiльки, ухвалою Апеляцiйного суду Запорiзької областi по справi 22-917/11 вiд 22.02.2011 р. було встановлено, що протокол №3 зборiв спiввласникiв земельних та майнових паїв КСП "Нива"вiд 10.06.2001 р. є сфальшованим й це було виконано посадовими особами Вознесенської сiльської ради, то з урахуванням того, що у преамбулi оскаржуваного рiшення вiдповiдача №127 зазначено, що воно прийняте вiдповiдачем й серед iншого на пiдставi протоколу № 3 загальних зборiв спiввласникiв земельних та майнових паїв КСП "Нива"вiд 10.06.2001 р., то вбачається, що вiдповiдач, усвiдомлюючи свої протиправнi дії щодо включення цього протоколу як підставу прийняття рiшення, протиправними дiями оформив право власностi на фiзичну особу за сфальшованими документами.

За таких умов оскаржуване рiшення №127 про оформления права власностi на комплекс будівель та споруд автогаражу, які розташованi в с. Вознесенка по сфальшованим документами є протиправними та незаконними.

Крім того, підставами для визнання недійсним рішення №127 від 15.12.2005 року є постанова Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.06.2010 року по звинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Посилаючись на ці обставини, просив скасувати рішення №127 від 15.12.2005 року виконавчого комітету Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області про оформлення права власності на комплекс будівель та споруд авто гаражу, розташовані в с. Вознесенка, як незаконне. Просив скасувати свідоцтво про право власностi на комплекс будiвель та споруд авто гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Справа неодноразово розглядалася судами.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем.

Судом встановлено, що рiшенням виконавчого комiтету Вознесенської сiльради № 127 вiд 15.12.2005 року визнано право власності ОСОБА_8 на комплекс будiвель та споруд авто гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на пiдставi договорiв купiвлi-продажу майнових сертифiкатiв, актiв прийому -передачi майна вiд 14.06.2004 р., протоколiв зборiв спiввласникiв майнових та земельних паїв КСП "Нива" №7 вiд 14.06.2004 р., №3 вiд 10.06.2001 р.

Відповідно до постанови про порушення кримінальної справи від 24 листопада 2008 року ОСОБА_6 умисно склала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме: доручення на ім'я ОСОБА_9, розпоряджатись майновими сертифікатами, в тому числі майновим сертифікатом ЗП-Х № 1200, вартістю 4999 грн., на ім'я ОСОБА_10, без відома її власників.

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області провадження по кримінальній справі № 1-587/10 від 11 червня 2010 року по звинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, кваліфікованого як підроблення документа, який видається установою та який надає права, особам маючим право видавати та посвідчувати такі документи, з метою використання його іншою особою, судом припинено в зв'язку із застосуванням амністії.

В ухвалі апеляційного суду Запорізької області № 22-917/2011 від 22 лютого 2011 року за апеляційною скаргою Приватного підприємства ПП «Антей» на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2010 року за заявою ПП «Антей» про перегляд рішення за ново виявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_8 до приватного підприємства «Антей» про усунення перешкод у користуванні майном; за зустрічним позовом ОСОБА_11, ОСОБА_12 до приватного підприємства «Антей» в особі ОСОБА_3 про усунення перешкод у розпорядженні майновими паями та визнання недійсним договорів оренди та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання недійсним угод купівлі продажу, зазначено, що постановою суду у кримінальній справі від 11 червня 2010 року було встановлено не лише фальшивість довіреностей, а і фальшивість інших доказів, зокрема відносно свідоцтв про право власності на майнові паї, які були підставою для укладення оскаржуваних договорів купівлі продажу.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 травня 2014 року було відмовлено у задоволенні позовних до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_10 про визнання доручення на розпорядження на продаж майнового сертифікату недійсним, визнання майнового сертифікату незаконним та скасованим, визнання договору купівлі-продажу майнового сертифікату недійсним у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/3081/14 від 13.08.2014 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_13 частково. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 травня 2014 року змінено в частині підстав відмови у позові.

Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано Законом України від 14 лютого 1992 року № 2114 - ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62.

Порядком визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення (п. п. 13,14) визначено, що право на пай засвідчується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), який видається сільською селищною або міською радою.

У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво.

Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копії відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності н майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Факт оформлення свідоцтва засвідчується гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради.

Оформлені свідоцтва реєструються у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 05 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_13, ОСОБА_3, приватного підприємства «Антей» до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, Вознесенівської сільської ради, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 про визнання доручення, майнових сертифікатів, договорів купівлі-продажу недійсними відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада

2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, до якої приєдналося ПП «Антей», задоволено частково. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 05 червня 2015 року змінено, виключено з рішення посилання на пропуск позовної давності як на підставу відмови у позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ від 07.11.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2015 року в частині, яка не змінена судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року залишено без змін.

Докази та обставини, на які посилається у своїх позовних вимогах ОСОБА_3, були предметом дослідження під час судового розгляду вищевказаних справ та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, ці обставини доказуванню не підлягають.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач просив відмовити у задоволенні позову, зокрема й з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 та від 16 вересня 2015 року у праві № 6-68цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України ( в редакції Закону на час вирішення справи у суді першої інстанції), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач про порушення своїх прав дізнався в 2006 році, а сплив трирічного строку позовної давності буде припадати на 2009 рік.

Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Доводи апелянта стосовно того, що строк позовної давності не сплив, оскільки тривав розгляд судових справ:

- з 28 листопада 2005 року, тобто з моменту подачі позову ОСОБА_4 до ПП «Антей» про усунення перешкод в користуванні майном по 22 лютого 2011 року - дата прийняття ухвали апеляційним судом Запорізької області, відповідно до якої скасовано рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 26 грудня 2006 року в зв'язку з ново виявленими обставинами, визнавши майнові сертифікати, які придбав ОСОБА_4 та доручення на їх продаж є сфальшованими;

- 31 січня 2011 року позивач звертався до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними та скасування майнового сертифікату;

-Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2012 року, вказану позовну заяву залишено без розгляду, застасовано положення ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України,

колегієй суддів, з урахуванням вимог ст.ст.264, 265 ЦК України, до уваги не приймаються.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку що позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає в зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі , були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: