Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 706/136/16-ц

провадження № 61-719св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів Трюхана Г. М., Міщенка С. В., Сіренка Ю. В. від 20 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 2000 року до 2008 року перебував з ОСОБА_2. у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син - ОСОБА_5.

14 січня 2008 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу син залишився проживати із відповідачкою, тому рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2009 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на сина у розмірі ј частини всіх видів його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 вересня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 06 січня 2015 року місце проживання сина ОСОБА_3 визначено з ним - ОСОБА_1

Вважає, що з вересня 2013 року відповідачка безпідставно отримувала аліменти на сина, оскільки син проживав з ним, а тому просив суд: звільнити його від сплати заборгованості за аліментами у сумі 14 471 грн 50 коп., стягнути з ОСОБА_4 отримані аліменти у сумі 7 262 грн 81 коп., а також просив стягувати з ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

09 березня 2016 року рішенням Христинівського районного суду Черкаської області позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини усіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 лютого 2016 року і до досягнення ним повноліття.

В іншій частині у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звільнення від сплати заборгованості за аліментами та стягнення сплачених на користь ОСОБА_1 аліментів, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що заборгованість із сплати аліментів виникла із незалежних від волі ОСОБА_1 причин та доказів того, що ОСОБА_2, яка отримувала аліменти на сина, витрачала їх на інші потреби.

Рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог у апеляційному порядку не переглядалося, а тому не підлягає перегляду судом касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

25 травня 2016 року рішенням апеляційного суду Черкаської області рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів, стягнення отриманих ОСОБА_2 на сина аліментів задоволено.

Звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 14 471 грн 50 коп. на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з липня 2014 року по листопад 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті позовних вимог рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову та ухваливши нове рішення, яким позов у цій частині задоволено, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_5 з серпня 2013 року проживав разом з батьком, а тому ОСОБА_1 повинен бути звільнений від сплати заборгованості за аліментами, а також має право на відшкодування безпідставно отриманих ОСОБА_2 аліментів на сина, сплачених позивачем за період з серпня 2013 року по червень 2014 року. При цьому суд дійшов висновку, що позивач не мав можливості раніше звернутися до суду за захистом свого права та припинити нарахування заборгованості за аліментами.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Черкаської області від 20 травня 2016 року і залишити в силі рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості із сплати аліментів та стягнення сплачених на користь ОСОБА_1 аліментів, належним чином не мотивоване, висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції дав належну правову оцінку доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення районного суду в частині відмови у позові та задовольнив його позовні вимоги, просив залишити рішення апеляційного суду без змін.

Підпунктом 1 пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 року по 2008 рік. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син - ОСОБА_5.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2009 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх видів його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 вересня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття.

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звертався до суду із позовом про визначення місця проживання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 06 січня 2015 року місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з батьком - ОСОБА_1

Рішенням Христинівського районного суду від 11 січня 2016 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на сина ОСОБА_3 припинено.

Згідно з розрахунком, наданим відділом державної виконавчої служби Христинівського районного управління юстиції, заборгованість ОСОБА_1 за аліментами становить 14 471 грн 50 коп., з яких з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року - 10 119 грн, та за червень - листопад - 4 352 грн 50 коп.

Згідно з частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами ОСОБА_1 посилався на те, що його син - ОСОБА_5, починаючи з серпня 2013 року, проживав разом із ним.

При цьому суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України обставин, що мають істотне значення та могли б слугували перешкодою для позивача скористатися своїм правом на звернення до суду з позовом про припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3, починаючи з серпня 2013 року.

За таких обставин не можна погодитись із висновками апеляційного суду про наявність передбачених законом підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, оскільки такі висновки всупереч вимогам частини четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) та частини шостої статті 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів, які сплачувались на ОСОБА_5 у розмірі 7 262 грн 81 коп., посилався на те, що факт отримання ОСОБА_2 вказаних коштів у період з серпня 2013 року по червень 2014 року підтверджено належним та допустимим доказами.

Однак апеляційним судом не враховано, що відповідно до статті 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Аналогічні вимоги містить частина третя статті 12 ЦПК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 витрачала отримані аліменти на інші потреби, а не на сина ОСОБА_3. При цьому ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження вказаних обставин, а сам факт отримання ОСОБА_2 аліментів, стягнутих на її користь за рішенням суду на сина ОСОБА_3, не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази та надавши їм належу правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами та стягнення сплачених на користь ОСОБА_1 аліментів необґрунтовані належними та допустимими доказами у справі, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

Керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2016 року скасувати, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року залишити в силі.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2016 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило