П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої судді Готри Т.Ю.,

суддів Бисаги Т.Ю., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря - Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2017 року в справі (№308/11149/15-ц головуючий Придачук О.А.) за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», який обґрунтовував тим, що 14 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0612/0708/45-022, згідно якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 16000 доларів США зі сплатою 11,9% річних за користування кредитом, строком повернення до 14.07.2030 року. На забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 14.07.2008 року було укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець передала в іпотеку Банку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», останній набув право вимоги за кредитним договором, укладеним з позичальником ОСОБА_1, та статусу нового кредитора у зобов'язанні з усіма процесуальними правами.

Посилаючись на те, що відповідачка своїх зобовязань за кредитним договором належним чином не виконує, у звязку з чим у неї станом на 28.07.2015 року виникла заборгованість в сумі 353 334,88 грн., з яких тіло кредиту в сумі 322 476,15 грн. та відсотки 30 858,73 грн., позивач просив суд в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру. Всі судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 серпня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити. Вказує на те, що установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, суд не вірно вирішив спір по суті, не захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 14.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0612/0708/45-022, згідно якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 16000 доларів США зі сплатою 11,9% річних за користування кредитом, строком повернення до 14.07.2030 року (а.с.8-16).

На забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 14.07.2008 року було укладено іпотечний договір №0612/0708/45-022-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №960, згідно якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.26-31).

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за вище указаним кредитним договором та статусу нового кредитора у зобов'язанні з усіма процесуальними правами (а.с.42-47).

Відповідач ОСОБА_1 свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 28.07.2015 року, згідно наявного у матеріалах справи розрахунку, у неї виникла заборгованість в сумі 353 334,88 грн., з яких тіло кредиту в сумі 322 476,15 грн. та відсотки 30 858,73 грн. (а.с.35).

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції виходив із того, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). З умов іпотечного договору від 14 липня 2008 року вбачається, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, і одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.І ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України '"Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку''.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК країни).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Правові позиції щодо позасудових способів захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора викладені, зокрема, у Постановах Верховного Суду України від 30.03. 2016 (справа №6-1851цс15), 14.09.2016 (справа № 6-1219цс16), від 28.09.2016 (справа № 1243цс16), від 12.10.2016 (справа N 6-504цс16), від 02.11.2016 (справа N 6-2457цс16).

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до підпунктів 12.3.1., 12.3.2. пункту 12.3 іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цієї статті у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності.

Сторони з розумінням ст.37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень підпункту 12.3.1. пункту 12.3 іпотечного договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржено іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

Для реалізації іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, іпотекодавець, керуючись ст.ст. 237-239 ЦК України, доручає іпоткекодержателю отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо предмету іпотеки, а також представляти інтереси іпотекодавця в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, пов'язаних із предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви та запити, а також отримувати будь-які документи відносно предмета іпотеки.

Таким чином, з укладеного Іпотечного договору вбачається, що сторонами в договорі було погоджено позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на таке майно, і такий перехід не потребує будь-яких додаткових узгоджень та обговорень Сторонами.

За наявності передбаченої Іпотечним договором можливості переходу власності на предмет іпотеки до Банку, останній таким позасудовим способом захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора не скористався. А обраний Банком позасудовий спосіб захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки не може бути реалізований в судовому порядку на підставі рішення суду.

При цьому колегія суддів констатує, що наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 39 цього Закону в судовому рішенні зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (тобто, продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві). Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як визнання судом права власності іпотекодержателя на нерухоме майно статтею 39 Закону України «Про іпотеку» не передбачений.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову Банку, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Банку без задоволення, оскільки суд першої інстанції рішення ухвалив з додержання норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено до 29 січня 2018 року.

Головуюча :

Судді :