ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/497/18 Справа № 208/3964/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Перша Дніпродзержинська державна нотаріальна контора, Камянська міська рада, про встановлення факту, визнання права власності в порядку спадкування за законом, вселення та виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із вище зазначеним позовом посилаючись на те, що її прабабусею ОСОБА_5 та прадідом ОСОБА_6 було збудовано домоволодіння №16, 3-й провулок Криворізький у м.Камянське Дніпропетровської області, яке не було зареєстроване. Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 домоволодіння було успадковано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 фактичним вступом в управління та володіння спадковим будинком, тобто вчинили дії, що свідчили про прийняття ними спадщини - вищевказаного жилого будинку. ОСОБА_7 померла 20 вересня 2002 року, ОСОБА_8 помер раніше за неї. Після смерті ОСОБА_7 успадкували майно її діти, а саме ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та ОСОБА_3, а тому єдиними спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_11 є ОСОБА_1 та її рідна тітка ОСОБА_3, яка не претендує на спадщину. На підставі вищезазначеного та з урахуванням уточнень позову просить суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_11, яка померла 08 грудня 2014 року за адресою: м. Камянське, Дніпропетровської області, 3-й провулок Криворізький, будинок № 16, встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_10 та ОСОБА_9, після смерті ОСОБА_7, померлої 20 вересня 2002 року, визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої 08 грудня 2014 року на домоволодіння №16, 3-й провулок Криворізький у м.Камянське Дніпропетровської області, яке складається з житлового будинку літера А-1,загальною площею 69,7 кв.м, житловою площею 47,5 кв.м., Б-1 літньої кухні, В-1 гаражу, Г-1 душу, Д-1 сараю, З-1 вбиральні, № 1 огорожі, № 2 огорожі, № 3 огорожі, № 4 воріт з хвірткою, № 5 водопроводу, № 8 зливної ями, І тротуар, вселити ОСОБА_12 у домоволодіння №16, 3-й провулок Криворізький у м.Камянське Дніпропетровської області, виселити ОСОБА_2 з домоволодіння №16, 3-й провулок Криворізький у м.Камянське Дніпропетровської області.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3, Перша Дніпродзержинська нотаріальна контора, Камянська міська рада про встановлення факту, визнання права власності в порядку спадкування за законом, вселення та виселення задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_10 та ОСОБА_9, після смерті ОСОБА_7, померлої 20 вересня 2002 року.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_11, яка померла 08 грудня 2014 року за адресою: м. Камянське, Дніпропетровської області, 3-й провулок Криворізький, будинок № 16.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої 08 грудня 2014 року на домоволодіння №16, 3-й провулок Криворізький у м.Камянське Дніпропетровської області, яке складається з житлового будинку літера А-1,загальною площею 69,7 кв.м, житловою площею 47,5 кв.м., Б-1 літньої кухні, В-1 гаражу, Г-1 душу, Д-1 сараю, З-1 вбиральні, № 1 огорожі, № 2 огорожі, № 3 огорожі, № 4 воріт з хвірткою, № 5 водопроводу, № 8 зливної ями, І тротуар.

Вселено ОСОБА_12 у домоволодіння №16, 3-й провулок Криворізький у м.Камянське Дніпропетровської області.

Виселено ОСОБА_2 з домоволодіння №16, 3-й провулок Криворізький у м.Камянське Дніпропетровської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.238-240).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.134-142).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності від 18 червня 1956 року відділом комунального господарства виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів та відповідно до рішення виконкому № 238 від 03 квітня 1956 року ОСОБА_5 виділена земельна ділянка за адресою: 3-й провулок Будьоного (Криворізький), 16 у м. Дніпродзержинськ (Камянське) Дніпропетровської області, для будівництва житлового будинку.

Відповідно до технічного паспорту, на зазначеній земельній ділянці було зведене домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера А-1,загальною площею 69,7 кв.м, житловою площею 47,5 кв.м., Б-1 літньої кухні, В-1 гаражу, Г-1 душу, Д-1 сараю, З-1 вбиральні, № 1 огорожі, № 2 огорожі, № 3 огорожі, № 4 воріт з хвірткою, № 5 водопроводу, № 8 зливної ями, І тротуар.

Судом першої інстанції також було встановлено, що ОСОБА_5 є бабусею ОСОБА_3 та прабабусею ОСОБА_1, оскільки батьком ОСОБА_9 був ОСОБА_8, в свою чергу батьками останнього були ОСОБА_10 та ОСОБА_13 Батьками ОСОБА_10 були ОСОБА_8та ОСОБА_7, дошлюбне прізвище якої ОСОБА_6 та батьками якої були ОСОБА_6 та ОСОБА_5, померла 18 жовтня 1982 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з належності домоволодіння №16 по 3-му провулку Будьоного (Криворізький) у м. Дніпродзержинськ (Камянське) Дніпропетровської області на праві власності померлим, який було прийнято в спадщину у встановленому законом порядку, а тому дійшов висновку, що це спірне домоволодіння може бути обєктом права власності і на нього може бути визнано право власності в порядку спадкування, і як наслідок може бути вселено позивача та виселено відповідача.

Вказані висновки суду не відповідають нормам матеріального права та суперечать вимогам закону, оскільки суд першої інстанції, вирішуючи питання про право власності на нерухомість, повинен був застосовувати законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, а саме, на час придбання (побудови) житлового будинку, та на час відкриття спадщини.

У 1949 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно матеріалів справи житловий будинок збудовано до цієї дати.

Відповідно до пп. 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пп. 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та згідно зі ст. 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Проте, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково застосував порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на який відсутній затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку, оскільки у розумінні законодавства, яке регулювало питання виникнення права власності на побудований будинок у спадкодавця на момент закінчення його будівництва.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за життя у померлої ОСОБА_5 не виникло право власності на цей будинок, а тому відсутні правові підстави для встановлення юридичного факту та визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті тітки ОСОБА_11, з наступним вселенням позивачки у спірний будинок та виселенням з нього відповідача.

Враховуючи вище зазначені вже встановлені фактичні обставини по справі, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 542, 87 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Перша Дніпродзержинська державна нотаріальна контора, Камянська міська рада, про встановлення факту, визнання права власності в порядку спадкування за законом, вселення та виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 982, 10 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: