Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Дніпровський районній у місті Києві відділ реєстрації актів цивільного стану про становлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту приналежності до національності, внесення змін до актового запису про народження та укладання шлюбу посилаючись на те, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Києві. Її мати, ОСОБА_3, була уродженою полячкою по-батькові, сповідала римо-католицьку віру проживала на території України, дотримуючись традицій цієї національності. Її дід по матері ОСОБА_4, поляк по національності, проживав у теперішньому Малинському районі Житомирської області. Коли отримувала паспорт громадянина СРСР її мати автоматично було прописано національність «українка», по оцінці територіальної осілості. Вона виховувалась відповідно до польських традицій, сповідає римо-католицьку віру, підтримує стосунки зі своїми родичами - поляками, які проживали як на території України , так і на території Польщі. В позасудовому опрядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо.

Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав та просить суд встановити факт, що національність ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с.Стасева Малинського району Житомирської області - полячка; встановити юридичний факт, що національність ОСОБА_2, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року - полячка; Зобов»язати Дніпровський районний у м.Києві відділ реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м.Києві: внести зміни до актового запису №2964 від 27.12.1954 року про народження ОСОБА_5, вказавши в графі «національність» матері - полячка; внести зміни до актового запису « 1431 від 14.10.1952 року про одруження ОСОБА_3, вказавши в графі «національність» нареченої - полячка; внести зміни до актового запису про одруження ОСОБА_5 , вазавши в гарфі «національність» нареченої - ОСОБА_5 полячка.

Представник заінтересованої особи Дніпровського районного у м. Києві Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, заяв чи клопотань до суду не подав, заінтересована особа про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, з копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 вбачається, що вона народилася в місті Києві. (а.с. 64). Батьками ОСОБА_2 записані: батько - ОСОБА_6, національність українець, мати - ОСОБА_3, національність - українка.

З копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.5).

Згідно відповіді про внесення змін до актового запису цивільного стану від 11.08.2017р. №2260/16.6-20, ОСОБА_2 зверталася з заявою до Дніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про внесення змін в актовий запис цивільного стану про народження в частині зміни національності матері з «українки» на «полячка», однак в цьому їй було відмовлено, оскільки батько та матір заявниці мають національності українці, дід та баба мають різні національності, а при отриманні паспорту заявниця визначилася з національністю «українка», яка в подальшому і була зазначена в актовому записі про шлюб, а тому відділ немає підстав для внесення національності її матері з українка та полька в актовому записі про народження та рекомендовано звернутись з позовом в суд.

Відповідно до положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності.

Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення.

Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством.

Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України.

У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності.

Суд також враховує, що в ст.24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків.

Згідно ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання.

Як визначено ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій.

Відповідно до ст. 300 України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «полячка» не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення.

Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження.

Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до польської національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Вимоги заяви про внесення змін до актових записів про народження та укладання шлюбу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої вимоги про встановлення факту приналежності до національності, в задоволенні якої відмовлено. Крім того, вирішення питання про зобов'язання органу РАЦС вчинити певні дії в порядку окремого провадження є неприпустимим, та можливе лише в позовному провадженні з урахуванням необхідності забезпечення судом рівності прав сторін.

На підставі викладеного, ст.11, 24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», Закону України «Про національні меншини в Україні», керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 89, 141 ,258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересована особа: Дніпровський районній у місті Києві відділ реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30 січня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко