Справа номер 490/9234/17
Провадження номер 22-ц/784/1488/18 Головуючий суду першої інстанції: Гуденко О.А.
Категорія: 5 Суддя-доповідач апеляційного суду: Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючий суддя Колосовський С.Ю.,

судді: Локтіонова О.В., Лівінський І.В.,

секретар судового засідання Цуркан І.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року

за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особистої приватної власності на рухоме та нерухоме майно,

встановила:

В жовтні 2017 року ОСОБА_6 предявив позов до ОСОБА_4 про визнання особистої приватної власності на рухоме та нерухоме майно.

Позивач зазначав, що з 16 квітня 2010 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року розірвано. У 2016 році він за власні кошти, які заробив працюючи моряком, придбав дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також транспортні засоби: легковий універсал-В KIA Joice, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, хетчбек В CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відповідач з 2010р. не працевлаштовувалась та коштів на придбання названого майна не надавала.

Посилаючись на те, що єдиним джерелом набуття вказаного майна були його власні кошти, ОСОБА_6, з врахуванням подальших уточнень просив на підставі п.3 ч.1 ст.57 СК визнати за ним право особистої приватної власності на дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та автомобіль легковий універсал-В KIA Joice, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. За ОСОБА_6 визнано право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. З ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто судовий збір в сумі 3 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність рішення суду в частині задоволених вимог, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача, у поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законим і обґрунтованим.

Рішення суду в частині визнання особистої приватної власності на автомобіль легковий універсал-В KIA Joice, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість на підставі ч.1 ст.367 ЦПК.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з того, що спірні квартири були придбані ОСОБА_6 за його особисті кошти та після фактичного припинення шлюбних відносин, а тому це майно не може вважатись таким, що придбано в інтересах сімї і має бути визнано особистою приватною власністю позивача на підставі ст. 57 СК.

Проте з таким висновком погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

За правилами ст.ст.60, 61 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, в тому числі заробітна плата та інші доходи, одержані одним із подружжя.

Як роз'яснено в п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Приписи ст.60 СК свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 16 квітня 2010 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року було розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач усиновив сина відповідача від першого шлюбу ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За даними послужної книжки моряка та посвідчення, ОСОБА_6 з 2005 року працював моряком (а.с.77-79,109-111) і за період з 01 січня по 31 грудня 2012 року на його банківський рахунок у ПАТ «Марфінбанк» зараховано 45122,55 дол. США (а.с.97-101).

Згідно виписки ПАТ «Марфінбанк» на рахунок ОСОБА_6 за період з 19 лютого 2015 року по 31 грудня 2016 року надійшло 36876,72 дол. США. Відповідач згідно довіреності від 19 лютого 2015р. мала право розпоряджатись поточним рахунком до 28 грудня 2016р. (а.с. 91-96).

Відповідно до відомостей ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок ОСОБА_6 за період з січня 2015 року по жовтень 2016 року надійшло 54128 дол. США. Картку для виплат в цій установі мали обидві сторони спору (а.с.88-90).

ОСОБА_4 за даними трудової книжки з травня 2013р. по лютий 2017р. не працювала.

26 лютого 2016 року ОСОБА_6 та ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» уклали договір купівлі-продажу майнових прав №02/26/01-6п за яким перший придбав за 1213200 грн. майнові права на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.20-22).

14 березня 2016р. ОСОБА_6 за нотаріально посвідченою довіреністю, яку було скасовано 28 грудня 2016р., уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси з питань повязаних із підготовкою документів та подальшою купівлею на його імя будь-якої нерухомості у м. Миколаєві, здійснювати управління нерухомістю на її власний розсуд та з питань оформлення і реєстрації його права власності на придбану квартиру (а.с.26,51).

28 березня 2016 року між ОСОБА_6 та ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №03/28/01-6п, за яким позивач придбав за 506400 грн. майнові права на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.13-15).

29 серпня 2016р. між ТОВ «НДСК-6», ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат», ОСОБА_6, в інтересах якого діяла ОСОБА_4, укладено договори цесії, за якими ТОВ «НДСК-6» як правонаступник ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» і ОСОБА_6 набули усі права за вищевказаними договорами від 26 лютого 2016р. і 28 березня 2016р.

29 серпня 2016р. за актом приймання-передачі ТОВ «НДСК-6» передало ОСОБА_6, в інтересах якого діяла ОСОБА_4, правовстановлюючі документи на спірні квартири.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 є власником квартир АДРЕСА_1,АДРЕСА_2, на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав від 26 лютого 2016р., 28 березня 2016р. та договорів цесії від 29 серпня 2016р. (а.с.7,161).

Наведені факти свідчать про те, що достатніх та належних доказів, які б свідчили про придбання ОСОБА_6 спірного майна за грошові кошти, які належали йому особисто відсутні.

Позивачем дійсно надані банківські документи які свідчать про отримання ним значних коштів за роботу моряка в період шлюбу, однак ця обставина як і те, що ОСОБА_4 з травня 2013р. по лютий 2017р. не мала заробітку не спростовують презумпцію належності спірного майна на праві спільної власності (ч.1 ст.60 СК «Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Що ж стосується доручення ОСОБА_6 на імя ОСОБА_4 від 14 березня 2016р., то на підставі цього правочину остання вчиняла юридично значимі дії саме в інтересах сімї, що узгоджується з довідками банківських установ згідно яких відповідач мала доступ до рахунків позивача як до так і після набуття прав на спірні квартири.

Вважати, що спірні квартири придбані за отримані позивачем премії за особисті заслуги неможливо, тому що позов з цих підстав не заявлявся (ч.3 ст.57 СК «Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги»). А за правилами ч.1 ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З цих же мотивів слід визнати неправомірним висновок суду про придбання спірних квартир під час фактичного припинення шлюбних відносин.

Так, відповідно до ч.6 ст.57 СК суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин, проте лише у випадку предявлення позову з цих підстав.

Суд хоча й послався у описовій частині рішення, що позивач в обґрунтування позову вказував на придбання спірних квартир після того як вони вирішили розірвати шлюб, але ні в позовній заяві, ні в уточненій заяві на такі обставини позивач не посилався.

Отже, обставини щодо дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не входили до предмету доказування по даному спору.

А рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017р. відповідно до якого позов про розірвання шлюбу ОСОБА_6 подано лише 18 січня 2017р. не містить конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин.

За таких обставин рішення суду в оскаржуваній частині в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені названих вимог.

Наслідком такого рішення є необхідність покладення на позивача судових витрат, які понесла відповідача у звязку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції (ст.141 ЦПК).

Керуючись ст.ст.367,374-376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року в частині вимог про визнання за ОСОБА_6 права особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 4500 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 31 жовтня 2018р.

Головуючий: Судді: