Постанова

Іменем України

22 січня 2018 року

м. Київ

справа № 464/7587/15-ц

провадження № 61-673 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г.І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду

м. Львова від 16 жовтня 2015 року у складі судді Радченка Е. А. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Гірник Т. А., Бермеса І. В., Мусіної Т. Г.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції

Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до

Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального

кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших

законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних

справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» (далі - АТ «Ощадбанк») про визнання кредитного договору не чинним, таким, що припинив свою дію.

Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2009 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав грошові кошти в сумі 230 000 грн зі сплатою 25 % річних на термін до 25 квітня 2019 року.

У зв'язку із невиконанням умов вищевказаного кредитного договору, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2013 року, стягнуто з нього на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом, процентами та пенею в сумі 261 106 грн 80 коп.

Посилаючись на те, що вимагаючи стягнення всієї суми кредиту, банк фактично розірвав договір в судовому порядку з дня набрання чинності судовим рішенням, ОСОБА_4 просив визнати кредитний договір не чинним, таким, що припинив свою дію з 2 грудня 2013 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність рішення суду про стягнення кредиту, яке перебуває на примусовому виконанні і на час звернення ОСОБА_4 до суду з указаним позовом, ним не виконано, а тому зобов'язання між сторонами не припинилися.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зобов'язання за кредитним договором позивачем не виконано, доказів того, що між сторонами досягнуто згоди про розірвання договору, суду не надано, а тому кредитний договір на день розгляду справи в передбаченому законом порядку не розірваний, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року, представник ОСОБА_4 -

ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги та не, що з моменту набрання чинності рішенням суду про стягнення заборгованості, кредитний договір є розірваним, тому нарахування відсотків та штрафних санкцій, які передбачені умовами кредитного договору, здійснюватися не може.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення

ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи

касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цивільним законодавством.

Доводи представника ОСОБА_4 про те, що кредитний договір, укладений між сторонами, припинив свою дію разом із ухваленням рішення про стягнення всієї суми заборгованості за кредитом та відсотками, не заслуговують на увагу, оскільки цивільне законодавство містить вичерпний перелік підстав для припинення зобов'язань. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про виконання ним рішення суду, проведеного належним чином, як того вимагає положення статті 599 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає

задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С.О. Погрібний

О.В. Ступак