П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 жовтня 2018 року місто Київ
Номер провадження № 22-ц/824/172/2018
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Бабко В. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення боргу,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5 про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 12 квітня 2013 року у розмірі, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, 385 800 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 32 851 грн. 13 коп., інфляційних витрат у розмірі 349 920 грн. 60 коп., а всього 768 571 грн. 73 коп., а також судового збору в розмірі 8 000 грн.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 12 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого за № 176. Згідно зазначеного договору, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 грошову суму в національній валюті у розмірі 290 000 грн. 21 червня 2013 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстровано за № 304. Згідно п. 1 Договору про внесення змін до договору позики позикодавець передала у власність позичальнику грошову суму в національній валюті у розмірі 440 000 грн. Відповідно до п. 2 зазначеного Договору вказана позика є безпроцентною та повернення всієї суми позики має бути здійснено не пізніше 11 квітня 2014 року. Позивач зазначає, що відповідач у встановлені терміни не повернув борг в повному обсязі та станом на 23 листопада 2016 року має заборгованість у розмірі 385 800 грн.
12 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем, у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. за реєстром №177. Предметом іпотеки було визначено наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, з узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки у сумі 560 000 грн.
У зв'язку з викладеним та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 768 571 грн. 73 коп., з яких сума боргу за договором позики в розмірі 385 800 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми в розмірі 32 851 грн. 13 коп., інфляційні втрати в розмірі 349 920 грн. 60 коп.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року (а.с.139 - 145) позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 кошти у розмірі 768 571 грн. 73 коп., з яких сума боргу за договором позики від 12 квітня 2013 року у розмірі 385 800 грн., інфляційні збитки 349 920 грн. 60 коп., 3% річних у розмірі 32 851 грн. 13 коп., стягнуто з відповідача судові витрати у розмірі 8 000 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 03 травня 2018 року направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність судового рішення, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що судом невірно встановлено обставини справи та не в повній мірі досліджено наявні в матеріалах справи докази. Скаржник зазначає, що він не отримував від позивача в якості позики грошові кошти в гривнях.

Так, договір позики від 12 квітня 2013 року був підписаний скаржником на вимогу ОСОБА_3, яка наполягала на забезпеченні усних договорів позик, згідно яких 11 березня 2013 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 9 200 доларів США, 14 вересня 2013 року взяв у борг 5 500 доларів США, а 15 вересня 2014 року 7 000 доларів США, про що було складено відповідні розписки.

У якості забезпечення договору позики 12 квітня 2013 року було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Крім того, договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С. М. раніше, ніж договір іпотеки, про що свідчить номер останнього в реєстрі правочинів.

21 червня 2013 року було укладено договір про внесення змін до договору позики з метою отримання відсотків за раніше укладеними договорами позики, які, зі слів скаржника, так і не були виконані позивачем.

Відповідно до графіку договору позики від 12 квітня 2013 року останній платіж у розмірі 5 600 грн. було здійснено 12 липня 2013 року. Згідно з пп. б п. 2 графіка до Договору про внесення змін до договору позики від 21 червня 2013 року платежі по даному договору здійснювались з 12 липня 2013 року по 12 листопада 2013 року, а загалом за даними договорами було здійснено виплати на суму 59 800 грн., тому заборгованість мала б складати 380 200 грн.

Суд першої інстанції, не дослідивши в повній мірі докази, дійшов помилкового висновку, що позивач передала відповідачу позику в розмірі 440 000 грн.

Скаржник також зазначає, що 21 червня 2013 року ОСОБА_7 син позивача, отримав від нього грошову безвідсоткову позику у розмірі 2 600 доларів США, яку зобовязався повернути до 21 червня 2014 року.

Кошти у розмірі 7 000 доларів США скаржник зобовязався повернути після розірвання договору іпотеки, про що свідчить розписка від 15 вересня 2013 року.

Крім того, висновки суду про те, що позовна давність на час предявлення позову не сплинула, є необґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2018 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду у судове засідання з повідомленням учасників справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року №452/2017 постановлено, зокрема, ліквідувати Апеляційний суд міста Києва. На виконання вимог Закону, Апеляційним судом міста Києва передано дану справу до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2018 року, справу призначено судді-доповідачу Вербовій І.М. Судді, які входять до складу колегії: Вербова І.М. головуючий суддя, судді: Саліхов В.В., Шахова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року дану справу прийнято до розгляду, призначено у відкритому судовому засіданні на 31 жовтня 2018 року о 10 год. 20 хв.

У судовому засіданні відповідач (скаржник) ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення. У судовому засіданні, зокрема, пояснив, що грошові кошти (позику) було отримано відповідачем у національній валюті гривні. Крім того, останній підтримав подані ним додаткові пояснення, а також розрахунок, наведений у них.

Третя особа ОСОБА_4, до суду апеляційної інстанції не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення рекомендованою кореспонденцією, у звязку з чим колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за відсутності останньої.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення осіб, які зявились в судове засідання, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстровано за № 176, відповідно до умов якого позивач передала у власність відповідача грошову суму в національній валюті у розмірі 290 000 грн. (а.с.8).

21 червня 2013 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстровано за № 304, відповідно до п. 1 Договору про внесення змін до договору позики, за домовленістю сторін, викладено у наступній редакції: позикодавець передала у власність позичальника грошову суму в національній валюті у розмірі 440 000 грн. (а.с.9).

Відповідно до п. 2 зазначеного Договору вказана позика є безпроцентною та повернення всієї суми позики має бути здійснено не пізніше 11 квітня 2014 року включно, щомісячними платежами за графіком.

Згідно п. 4 Договору позики, у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені даним Договором, позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦПК України.

Крім того, 12 квітня 2013 року між сторонами, в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. за реєстром №177. Предметом іпотеки було визначено наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 з узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки у сумі 560 000 грн. (а.с.32-33).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що між сторонами дійсно укладено договір позики та договір про внесення змін до договору позики, а позичальник відповідач у даній справі, свої зобовязання за Договором позики у повному обсязі не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість, яка підлягає поверненню позивачу.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Разом з цим, згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІУ від 05 червня 2003 року, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Так, суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що між сторонами у справі укладено договір позики та договір про внесення змін до договору позики.

З даним висновком погодилась колегія суддів.

Також, як встановлено судом першої інстанції та зазначено у п.2 Договору позики від 12 квітня 2013 року та п.1 Договору про внесення змін до договору позики від 21 червня 2013 року, передачу грошей було здійснено до підписання договорів. Відповідач ОСОБА_2 погодився з умовами договорів, про що свідчить його особистий підпис.

Таким чином, під час розгляду даної справи судом першої інстанції зроблений вірний висновок, що укладання та підписання Договору Іпотеки від 12 березня 2013 року, саме як забезпечення виконання договорів позики, і є доказом не лише факту укладання договорів, але й факту підтвердження передачі грошової суми позивачем відповідачу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаного висновку суду.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК Україниборжник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Доводи відповідача, що предметом боргових розписок від 11 березня 2013 року, 14 вересня 2013 року та 15 вересня 2013 року та Договору позики від 12 березня 2013 року, Договору про внесення змін до договору позики від 21 червня 2016 року, є одна й та ж сума коштів у доларах США, спростовується встановленими обставинами та матеріалами справи. Зокрема, як вбачається з рішення Деснянського районного суду від 31 жовтня 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором розписки від 14 вересня 2013 року в розмірі 5 500 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 145 342 грн. 92 коп. та з рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 липня 2017 року, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволені позовних вимог застосувавши строк позовної давності, боргові розписки виступали як самостійні зобов'язання, а мотивувальні частини рішень не містять посилань або встановленого факту про зв'язок між розписками за Договором позики від 12 березня 2013 року та Договором про внесення змін до договору позики від 21 червня 2016 року.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позичальник - відповідач у справі, свої зобов'язання за Договором позики не виконав у повному обсязі, разом з тим, враховуючи графік повернення коштів, за яким відповідач часткова повернув борг, виникла заборгованість у сумі 385 800 грн., яка підлягає поверненню позивачу.

Отже, провівши прості арифметичні розрахунки, наведені позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, є очевидним, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 385 800 грн. з урахуванням індексу інфляції в сумі 349 920 грн. 60 коп. та 3 % річних в сумі 32 851 грн. 13 коп., а всього 768 571 грн. 73 коп. є обґрунтованими.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів іншого розміру заборгованості відповідача перед позивачем.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що оскільки згідно Договору позики від 12 квітня 2013 року та Договору про внесення змін до договору позики від 21 червня 2013 року відповідач зобов'язався повернути суму позики строком до 11 квітня 2014 року, то перебіг позовної давності розпочався 12 квітня 2014 року та мав сплинути 10 квітня 2017 року, а позивач звернулась до суду 23 листопада 2016 року. Отже, колегія суддів також вважає, що в даному випадку позовна давність на час пред'явлення вимог позивачем не сплинула, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання відповідно до умов договорів.

Крім того, в ході перегляду оскаржуваного рішення встановлено, що останній платіж здійснено відповідачем у листопаді 2013 року, а позовну заяву подано до суду 23 листопада 2016 року, тобто і по щомісячним платежам строк позовної давності не пропущено.

Інші доводи скаржника, наведені у апеляційній скаргу, не дають підстав вважати оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосування норм матеріального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.

Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В.

Шахова