Номер провадження: 22-ц/785/7326/18
Номер справи місцевого суду: 500/1093/16-ц
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Аграрно-рибогосподарського кооперативу «Придунайська нива» про внесення змін до наказу щодо дати і формулювання підстав звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Аграрно-рибогосподарського кооперативу «Придунайська нива» та просив поновити строк для звернення до суду; визнати розпорядження голови АРК «Придунайська нива» ОСОБА_3 № 54 від 01.10.2014 року про звільнення ОСОБА_2 за ст. 38 КЗпП України незаконним та змінити його, а саме вказати: звільнений за згодою сторін відповідно до п. 1 ст.36 КЗпП України з 01.11.2015 року та стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період 2013, 2014, 2015 років.

11.06.2018року позивач доповнив свої вимоги та додатково до раніше заявлених вимог просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року та додатково за невикористану відпустку за 2012 рік.

Таким чином позивач остаточно просив: визнати розпорядження голови АРК «Придунайська нива» ОСОБА_3 №. 51 від 01.10.2014 року про звільнення ОСОБА_2 за ст. 38 КЗпП України незаконним та змінити його, а саме вказати: звільнений за згодою сторін відповідно до п. 1 ст.36 КЗпП України з 01.11.2015 року; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року у розмірі 14 776 грн.; стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2012, 2013, 2014, 2015 роки - 3743 грн, а всього стягнути 18 519 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що з 02.10.1982 року був прийнятий на роботу охоронцем в риболовецький колгосп «Придунайський рибак», в подальшому працював і на інших посадах. 05.02.2000 року на підставі рішення загальних зборів №11 створено Аграрно-рибогосподарський кооператив «Придунайська нива», де він продовжував працювати.

З 01.11.2015 року з ініціативи голови АРК «Придунайська нива» позивач фактично припинив працювати в АРК «Придунайська нива» та захворів. У січні 2016 року він отримав свою трудову книжку і дізнався, що звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.10.2014 року.

В січні 2016 року ОСОБА_2 стало відомо, що його звільнено за власним бажанням. Позивач не погоджувався з датою та формулюванням звільнення, так як фактично працював на АРК «Придунайська нива» до 01.11.2015 року, також не заперечував бути звільненим за згодою сторін по ст. 36 п.1 КЗпП України з 01.11.2015 року по день фактичного припинення трудових відносин з відповідачем.

Також позивач зазначав, що не отримав компенсацію за невикористані відпустки. Пропущений строк звернення до суду мотивує тим, що про звільнення дізнався в січні 2016 року, до 01.11.2015 року працював, потім хворів та був у санаторії.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник АРК «Придунайська нива» в судове засідання на 15-30 г. 23.10.2018 року не з'явився, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Про причини не явки не повідомив, про відкладення судового засідання не клопотав.

Присутній в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 не заперечував проти розгляду справи за відсутністю представника відповідача та повідомив, що припинив відносини з адвокатом ОСОБА_4 Договору про надання правової допомоги з іншим представником не укладав, але не заперечував проти розгляду справи в апеляційному порядку без свого представника.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відмовляючи у позові про внесення змін дати і формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивачем не доведено, що він фактично працював з 01.10.2014 року (дата видання наказу про звільнення за власним бажанням) до 01.11.2015 року, припинивши, як зазначено у позові роботу за ініціативою адміністрації та у зв'язку з хворобою. При цьому, будь-яких належних доказів про неможливість виконувати роботу за станом здоров'я та доказів подання до власника відповідної заяви про звільнення з роботи з цих підстав чи подання заяви про звільнення за угодою сторін позивачем не надано, а відповідач вказані обставини категорично заперечує;

- позивач у встановленому порядку не спростував факт подання ним 17.09.2014 року до роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням або що ця заява була відкликана ним у встановлений строк;

- з особової картки № 241, заведеної АРК «Придунайська нива» на працівника ОСОБА_2 вбачається, що за період з 2012 по 2014 відпустки надавались (а/с48-50), в наказі про звільнення вказано про компенсацію за час роботи з 01.01.2014 по 01.10.2014 року.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що:

-згідно з трудовою книжкою 02.10.1982 року позивач був прийнятий в члени колгоспу «Придунайський рибак» охоронником на риборозплідник, про що є запис в трудовій книжці (а/с5), в цьому ж колгоспі 16.09.1985 року позивача було переведено ловцем прибережного лову в бригаду №3, 08.10.1985 року призначено мотористом катера (а. с. 91, 92).

-рішенням загальних зборів №11 від 05.02.2000 року на базі колгоспу був організований Аграрно - рибогосподарський кооператив «Придунайська нива».

-17.09.2014 року позивач подав на ім'я голови АРК «Придунайська нива» заяву з проханням виключити його з членів кооперативу за власним бажанням (а. с. 47).

-24.09.2014 року на засіданні позачергових Загальних зборів членів АРК «Придунайська нива» надано згоду на звільнення 5 членів на підставі поданих заяв про вихід з кооперативу за ст. 38 КЗпП України в тому числі і ОСОБА_2, відносно трьох осіб було надано згоду на звільнення за згодою сторін ч.1 ст.36 КЗпП України. Винесено постанову при припинення членства вищевказаних осіб (а.с. 156-158).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 пояснили, що працювали в АРК «Придунайська нива» разом з ОСОБА_2, на одних і тих же зборах вони вийшли з членів кооперативу, а потім з деякими з них голова правління укладав трудову угоду на 2 місяці і це тривало рік чи півтора. Чи була укладана така трудова угода з ОСОБА_2 їм не відомо.

-01.10.2014 року згідно наказу (розпорядження) № 54, ОСОБА_2 (табельний №59) було звільнено з посади моторист катеру за ст. 38 КЗпП України на підставі його заяви (а.с. 63).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Заявивши вимоги про внесення зміни в наказ про звільнення щодо дати видачі наказу з 01.10.2014 року на 01.11.2015 року, а також щодо формулювання підстави звільнення з ст. 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням) на ч. 1 ст. 36 КЗпП України (припинення трудового договору за згодою сторін), позивач мав довести:

- факт неподання ним заяви про звільнення за власним бажанням або у разі подачі такої заяви довести про подання заяви про відкликання раніше поданої заяви протягом 14 днів від дати її подання;

- факт досягнення домовленості з власником про розірвання трудового договору за згодою сторін;

Колегія суддів звертає увагу на таке.

Поняття «припинення трудового договору» не тотожне поняттю «звільнення з роботи». Припинення трудового договору характеризує стан трудового договору між власником та працівником, а термін «звільнення з роботи» характеризує стан працівника. Трудовий договір укладається, змінюється, припиняється. Працівник на роботу приймається, переводиться на іншу роботу, звільняється з роботи. Поняття припинення трудового договору відрізняється від поняття «звільнення з роботи» і за обсягом. Трудовий договір припиняється у разі смерті працівника, але звільнення з роботи при цьому не здійснюється.

Пункт 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Потреба у використанні п. 1 ст. 36 КЗпП України з'являється насамперед у сторін трудового договору для його дострокового припинення. З ініціативи власника такий трудовий договір може бути розірваний лише за наявності підстав, зазначених у законі. Працівник може достроково розірвати трудовий договір лише за наявності причин, передбачених у ст. 39 КЗпП України. Коли в кожної із сторін немає права на дострокове розірвання трудового договору, вони можуть домовитися про припинення його за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Докази про те, що між ОСОБА_2 та Аграрно - рибогосподарським кооперативом «Придунайська нива» укладався строковий трудовий договір, тобто такий, що укладений на певний строк або на час виконання певної роботи, відсутні.

Згідно запису у трудовій книжці позивача прийнято на роботу в колгосп «Придунайський рибак» 02.10.1982 року на підставі рішення рибколгоспу.

Також з трудової книжки вбачається, що позивач у 1992 році продовжив свої трудові відносини з організованим на базі колгоспу «Придунайський рибак» Аграрно - рибогосподарським кооперативом «Придунайська нива».

Отже, виходячи з встановлених у справі обставин та за відсутності доказів, що трудові відносини між сторонами обмежені певними строками або часом виконання певної роботи, трудові відносини, що тривали між сторонами з часу оформлення наказу про прийняття позивача на роботу у 1982 році в розумінні КЗпП України є безстроковими.

Закон (п.1 ч.І ст. 36 КЗпП України) не перешкоджає тому, щоб за угодою сторін припинилися і трудові договори, укладені на невизначений строк. Однак слід враховувати, що працівник має право в будь-який час розірвати безстроковий трудовий договір, попередивши про це власника за два тижні. Якщо працівник просить про звільнення до закінчення зазначеного двотижневого строку, власник може погодитися на це. Але в такому разі звільнення здійснюється з ініціативи працівника, а не за угодою сторін (п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів»),

З матеріалів справи не вбачається досягнення угоди про звільнення ОСОБА_2 між останнім, як працівником, та адміністрацією власника, яка це заперечує.

В свою чергу сам позивач у поданому позові, обставин за яких було досягнуто угоди з адміністрацією про припинення трудового договору не навів і доказів існування такої угоди з власником позивач не представив.

Разом з тим, позивач у встановленому порядку не спростував, що заява про звільнення за власним бажанням, яка адресована від його імені адміністрації кооперативу «Придунайська нива», ним в дійсності не писалась і не подавалась.

Зокрема, позивач не подавав клопотання або заяву про забезпечення доказів шляхом призначення судової почеркознавчої експертизи для спростування належності йому почерку та підпису у заяві до кооперативу «Придунайська нива», про звільнення за власним бажанням.

Посилання на неможливість подання такої заяви в суді першої інстанції з вказівкою про причини, які об'єктивно від позивача не залежали, позивачем в поданій апеляційній скарзі не наведено, що унеможливлює у відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України прийняття таких доказів апеляційним судом.

З наданих до справи копій табелю обліку робочого часу АРК «Золота нива», платіжних відомостей за січень-вересень 2014 року, довідки про доходи ОСОБА_2 за 2014 рік, вбачається, що трудові відносини між сторонами тривали по вересень 2014 року включно.

Докази про вихід на роботу позивача у жовтні 2014 року, отримання ним заробітної плати, перерахування до органів Пенсійного Фонду України обов'язкових відрахувань - відсутні.

Як вбачається з індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_2 за 2014-2015 роки, витребуваної судом першої інстанції з Ізмаїльского об'єднаного управління Пенсійного Фонду України, АРК «Придунайська нива» перераховувало платежі з доходів, які виплачувалися працівнику ОСОБА_2 за період січня-вересня 2014 року. Починаючи з жовтня 2014 року всі платежі припинені. Проте з грудня 2014 року і весь 2015 рік до Пенсійного Фонду перераховувались платежі за виплачені доходи ОСОБА_2 від ФГ «Крокус» (т. 1 а. с. 123).

Довідка Ізмаїльської ОДПІ про отримані ОСОБА_2 доходи за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року узгоджуються з довідкою Ізмаїльского об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в частині заробітної плати (т. 1 а. с. 115).

Перерахування АРК «Придунайська нива» у січні - березні 2015 року позивачу грошових коштів пов'язано з отриманням доходу від надання майна у лізинг і не свідчить про існування між сторонами у вказаний період трудових правовідносин.

Таким чином висновки районного суду про недоведеність вимог позивача про зміну наказу про звільнення за власним бажанням від 01.10.2014 року щодо дати і формулювання причини звільнення, про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року відповідають обставинам справи.

Також відповідають встановленим у справі обставинам висновки суду щодо недоведеності позивачем невикористання ним щорічних відпусток за 2012-2015 роки, оскільки з особової картки № 241, заведеної АРК «Придунайська нива» на працівника ОСОБА_2 вбачається, що за період з 2012 по 2014 відпустки йому надавались (а/с 48-50), в наказі про звільнення від 01.10.2014 року вказано про компенсацію за час роботи з 01.01.2014 року по 01.10.2014 року.

Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження судом матеріалів справи та невідповідність висновків суду обставинам справи з посиланням на додану до матеріалів справи копії журналу обліку водопостачання на рибопитомніку ПОД 11 забор ріки «Дунай» АРК «Придунайська нива» (далі - Журнал) яка на думку апелянта підтверджує обставини незалишення ОСОБА_2 після закінчення строку попередження про звільнення з роботи та фактичне продовження ним трудових відносин до 01.11.2015 року не можуть бути взятими до уваги, з огляду на наступне.

Зі змісту доданої копії Журналу вбачається, що Журнал заведений 22.05.2015 року, закінчений 16.10.2015 року і тому не може достовірно підтверджувати обставини незалишення ОСОБА_2 після закінчення строку попередження про звільнення з роботи та фактичне продовження ним трудових відносин до 01.11.2015 року.

Вказані записи у разі доведення їх дійсності (звірення з оригіналом та висновку експертизи щодо належності позивачів підписів у журналі, в якому не зазначені П.І.Б. осіб, які в журналі розписувалися) можуть підтверджувати лише фактичні трудові відносини між сторонами у травні-жовтні 2015 року, але обставини, що ці трудові відносини є наслідком незалишення ОСОБА_2 після закінчення строку попередження про звільнення з роботи та фактичне та безперервне продовження ним трудових відносин додана копія Журналу беззаперечно та достовірно не доводить.

Крім того, повідомлені позивачем обставини отримання ним копії Журналу мають ознаки одержання доказу з порушенням порядку, встановленого Законом, що не надає підстав для прийняття такого доказу, як недопустимого.

Враховуючи все наведене в сукупності доводи апеляційної скарги щодо неповноти встановлення міськрайонним судом обставин справи і необгрунтованості висновків міськрайонного суду з посиланням на ненадання належної оцінки відомостям, які містяться в Журналі, не можуть бути взятими до уваги.

Доводи апеляційної скарги про непроведення позачергових зборів АРК «Придунайська нива» 24.09.2014 року не можуть бути взятими до уваги, оскільки спростовуються встановленими у справі обставинами і підтверджені письмовими доказами (т. 1 а. с. 156-158), достовірність яких позивачем у належному порядку не спростована.

Доводи апеляційної скарги про невстановлення міськрайонним судом обставин, що заява про звільнення за власним бажанням, яка датована 17.09.2014 року, в дійсності подавалась позивачем в іншій час та у зв'язку з іншими обставинами, до колективного аграрно- рибогосподарського кооперативу «Придунайська нива» (попередник АРК «Придунайська нива») і немає ніякого відношення до видання відповідачем наказу про звільнення позивача від 01 жовтня 2014 року, не можуть бути взятими до уваги виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України в редакції, діючої на момент заявлених позовних вимог, підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу в редакції діючої на час подання позову, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обгрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Уточнення підстав та обгрунтування позовних вимог викладаються у позовній заяві письмово і копія такої уточненої заяви у разі прийняття її судом направляється відповідачу та третій особі і становить предмет розгляду, дослідження та оцінки.

Як вбачається зі змісту заявленого позову (т. 1 а. с. 1-2), позивач не обгрунтовував заявлені вимоги тим, що заява про звільнення за власним бажанням, яка датована 17.09.2014 року, в дійсності подавалась ним в іншій час та у зв'язку з іншими обставинами до колективного аграрно-рибогосподарського кооперативу «Придунайська нива» (попередник АРК «Придунайська нива») і немає ніякого відношення до видання відповідачем наказу від 01 жовтня 2014 року.

Не було наведено таких обгрунтувань і у заяві про уточнення позовних вимог від 11.06.2018 року.

У відповідності до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що акт про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення від 01.10.2014 року складений 30.09.2015 року свідчить, що позивач весь час фактично працював в АРК «Придунайська нива» є неспроможними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що акт про відмову позивача від підпису про ознайомлення та отримання копії наказу про звільнення з роботи, за підписом трьох працівників АРК «Придунайська нива» складений 01.10.2014 року. В подальшому кооператив неодноразово направляв листи на адресу позивача з проханням з'явитися за трудовою книжкою або надати згоду на отримання трудової книжки по почті. В журналі видачі трудових книжок міститься підпис позивача про отримання ним 30.09.2015 року своєї трудової книжки з записом про звільнення і посиланням на наказ від 01.10.2014 року (т. 1 а. с. 67-69).

Отже, позивач не міг не знати про існування наказу про звільнення позивача з часу отримання своєї трудової книжки, тобто з 30.09.2015 року.

При таких обставинах, враховуючи видачу позивачу трудової книжки де зазначено про його звільнення, у підприємства не вбачається розумного мотиву притримувати та не вадавати позивачу копії наказу про звільнення.

30.09.2015року складено акт про відмову позивача від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання його копії.

Позивачем не доведено про звернення до відповідача з заявою про ознайомлення та видачу наказу про звільнення з роботи за власним бажанням від 01.10.2014 року і про перешкоджання в цьому з боку відповідача.

Слід звернути увагу, що документально підтверджено, що позивач отримав трудову книжку з записом про звільнення з роботи 30.09.2015 року і тому дізнався або мав дізнатися про існування такого наказу принаймні з цієї дати. Проте, у позовній заяві позивач вказав, що отримав трудову книжку у січні 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про фіктивність записів в особовій картці працівника ОСОБА_2 (а. с. 50), представленої відповідачем, є неспроможними, оскільки у встановленому порядку належним чином не спростовані.

При цьому вбачається, що відомості про відпустку ОСОБА_2 обліковуються з 1982 року до 2014 року включно. Відпустка за період роботи з 08.2011-08.2012 роки використана позивачем з 10.06.2013 року по 04.07.2013 року (24 календарні дні); за період роботи з 08.2012- 08.2013 роки використана позивачем з 03.02.2014 року по 26.02.2014 року (24 календарні дні); за період роботи з 08.2013-08.2014 роки використана позивачем з 03.04.2014 року по 27.04.2014 року (24 календарні дні). Також у картці зазначено про звільнення позивача за власним бажанням на підставі наказу № 54 від 01.10.2014 року (т. 1 а. с.48-50).

Будь-яких виправлень та підчисток у відомостях зазначених в особовій картці ОСОБА_2, не вбачається.

Враховуючи наведене, у суду першої інстанції не було підстав для неврахування вказаних відомостей.

Слід враховувати, що суд першої інстанції зазначивши про пропуск позивачем строку звернення до суду, разом тим не поклав це в якості підстави для відмови у позові, а обгрунтував свій остаточний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи виключно з їх недоведеності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.10.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін