Рішення

Іменем України

Справа № 712/3281/17

Провадження 2/712/83/18

25 січня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Марцішевської О.М.

при секретарі - Олефіренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ Приватбанк про визнання договору нікчемним , -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ « ПриватБанк» (вул.Набережна Перемоги,50, м.Дніпро) звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) про стягнення боргу, в обгрунтування своїх вимог вказував, що відповідно до Договору №б/н від 10.12.2012 відповідачка отримала кредит в розмірі 300 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином відповідачка не виконала, у зв'язку з чим станом на 28.02.2017 року має заборгованість 26391,94 грн., яка складається з 291,54 грн. - заборгованості за кредитом, 20028,40 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4339,05 грн.- заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 ОСОБА_2 та правил надання банківських послуг 500 грн. штраф ( фіксована частина), 1232,95 грн.- штраф (процентна складова). Просить суд стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 26391,94 грн. та судові витрати.

Відповідачка звернулась до суду із запереченням проти позову та зустрічним позовом про встановлення нікчемності правочину - кредитного договору від 10.12.2012р., оформлення якого відбулося шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка датована 10.12.2012року.

В судове засідання сторони не з'явились, представник подав клопотання про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задоволити, відзив на зутрічний позов не надав. Відповідачка та її представник, адвокат ОСОБА_3 в наданій суду заяві позов не визнали, зустрічні вимоги підтримали, вказували, що як на підставу своїх вимог позивач посилається на договір № б/н від 10.12.2012 року, що ніби-то укладений між позивачем і відповідачем. Як вбачається із наведених позивачем обставин, так званий «договір» складається із анкети-заяви, в якій зазначені персональні дані ОСОБА_1 (на даний час - ОСОБА_3) ОСОБА_4, та посилання на ОСОБА_2 та Правила надання банківських послуг, яких зі сторони так званого «позичальника» ніхто не підписував. Щодо анкети-заяви, де зазначено персональні дані відповідачки, то вказаний документ нею не підписувався, і вона взагалі не зявлялася в банк для оформлення кредитної карти. Як зазначено у висновку експертів № 1205/1528/17-23 від 26.12.2017 року підпис у анкеті- заяві про приєднання до ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка датована 10.12.2012 року і в якій підписантом значиться ОСОБА_1, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.Таким чином, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» ґрунтуються на фактично не укладеному, тобто нікчемному правочині. Крім того, незалежно від наявності підпису відповідачки, правочин, на який посилається позивач як на підставу своїх вимог, не може вважатися укладеним. Щодо посилання позивача на ОСОБА_2 та Правила надання банківських послуг, то такий документ взагалі не може вважатися таким, що створює права та обовязки для особи, оскільки такі Правила не містять підпису особи. А в анкеті-заявці лише зазначено, що особа бажає оформити платіжну картку «універсальна», а про кредитний ліміт (істотна умова кредитного договору - розмір кредиту) взагалі нічого не сказано. Таким чином, відповідачка не заповнювала анкету позичальника, кредитні кошти в касі банку не отримувала, а отже кредитні правовідносини між сторонами не виникли. Просила відмовити у задоволенні позову.

Суд за результатами розгляду справи у порядку спрощеного провадження, оцінивши повідомлені сторонами обставини справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п. 2.1.1. Витягу з ОСОБА_2 та Правил надання банківських послуг, вказані умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, Пам'ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, ОСОБА_5 на випуск і обслуговування кредитних карт (ОСОБА_5), а також Заява про приєднання до ОСОБА_2 та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. ОСОБА_2 регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на основі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки. Клієнт зобов'язується виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил утримувачами додаткових карт.

Згідно п. 2.1.1.2.1. Витягу з ОСОБА_2 та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Договір укладається терміном на п'ять років. Якщо за місяць до закінчення терміну договору жодна із сторін письмово не відмовилась від договору, він продовжується на такий же термін.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2012 року від імені ОСОБА_1 складена та підписана Анкета-заява про приєднання до ОСОБА_2 та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої позичальник виявив бажання оформити депозитну картку, в пункті «Бажаний кредитний ліміт на платіжну картку Кредитка «Універсальна». ОСОБА_6 вбачається, що кошти надаються відповідачці у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 300 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві, її автор підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору станом на 28.02.2017 року складає 26391,94 грн., в тому числі 291,54 грн. - заборгованість за кредитом, 20028,40 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4339,05 грн.- заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 ОСОБА_2 та правил надання банківських послуг 500,00 грн. штраф (фіксована частина) 1232,95 грн.- штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідноположень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Витяг з ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі ОСОБА_2 не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_2 розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що ОСОБА_2 містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі ОСОБА_2, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В той же час, позивачем, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами у належній формі договір про надання банківських послуг.

Судом за клопотанням відповідача ухвалою суду від 14.04.2017р. призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання: Чи виконаний підпис у анкеті-заяві про приєднання до ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка датована 10.12.2012р. і в якій підписантом значиться ОСОБА_1, самою ОСОБА_1 або іншою особою?

Згідно з Висновком експертів Черкаського відділення КНДІСЕ за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 1205/1528/17-23 від 26.12.2017р. (експертиза проведена експертами ОСОБА_7 свідоцтво №185-1, видане ЕКК КНДІСЕ, дійсне до 27.04.2012р. та ОСОБА_5 свідоцтво №540-16, видане ЕКК КНДІСЕ, дійсне до 28.11.2021р.) підпис від імені ОСОБА_1 в графі "КЛИЕНТ" анкети-заяви про приєднання до ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 10.12.2012р. виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки або технічних засобів. Підпис у анкеті-заяві про приєднання до ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка датована 10.12.2012року і в якій підписантом значиться ОСОБА_1, виконаний не ОСОБА_1 вікторівною, а іншою особою.

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з ОСОБА_2 та правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

В той же час, суду не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 26391,94 гривень, а відповідно до позовної заяви позивачем зазначено про отримання відповідачем кредиту у розмірі 300,00 гривень.

Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, а додана до матеріалів справи довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з вказаними Тарифами та Прикладами використання кредитних коштів на кредитці, та не містить підпису відповідача.

Відповідно до ч.5, ч.6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що ОСОБА_1, як сторона в угоді, не підписувала цей договір. На спростування висновків судової експертизи позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду будь-яких доказів.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено, що відповідач не отримував кредитні кошти в розмірі 300 грн., а тому між сторонами не виникли правовідносини за кредитним договором згідно його анкети-заяви від 10.12.2012р., щодо зобовязання погасити кредит, оплатити відсотки, комісії, вказана заяв-анкета не підписана відповідачкою ОСОБА_1, отже, відсутні підстави для покладання на відповідача обовязку погасити заборгованість за даним кредитним договором, а тому в задоволенні первісного позову необхідно відмовити.

Позивач вправі звернутись до правоохоронних органів з заявою проведення кримінального розслідування дій посадових осіб банку щодо підроблення документу та заволодіння чужими коштами.

Зустрічний позов також не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено статтею 216 Цивільного кодексу України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірний договір не був укладений у встановлений законом спосіб, таким договір не може бути визнаний нікчемним, оскільки вирішення даного питання моживе лише щодо правочинів, який є вчиненим, тобто укладеним, тому зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання нікчемним кредитного договору є необґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 78, 81, 89, 244, 264-268, 274, 279, 351, 352 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 215, 509, 526, 527, 530, 546, 553, 554, 611, 612, 1050, 1054 ЦК України, Законом України Про банки і банківську діяльність, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 Вікторівнипро стягнення заборгованості за кредитним договором.

На рішення суду до апеляційного суду Черкаської області через Соснівський районний суд м.Черкаси може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: