Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 751/1679/17

провадження № 61-498 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

третя особа - державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Маслюк Н. В. від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області у складі суддів: Вінгаль В. М., Кузюри Л. В., Онищенко О. І., від 20 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), третя особа - державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Г. В., про визнання недійсним пунктів іпотечного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2006 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання кредиту. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 1 листопада 2006 року між ним та банком було укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого він передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Вказував на те, що 11 червня 2010 року, 12 липня 2010 року і 8 вересня 2011 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено додаткові угоди до кредитного договору про зміну графіка погашення кредиту, про зміну розміру відсотків за користування кредитом і про зміну схеми погашення кредиту, зміну кінцевого терміну погашення кредиту, в зв'язку з чим 8 вересня 2011 року було укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору.

21 вересня 2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 27 та 22 вересня 2015 року було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1, згідно з умовами яких до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги за іпотечним договором і права іпотекодержателя предмета іпотеки.

Зазначав, що згідно з пунктом 5.2 іпотечного договору відповідач може задовольнити свої вимоги шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність відповідача. Однак, вважав, що пункти 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору не відповідають положенням статей 33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки в розділі 5 спірного договору міститься інший, не визначений Законом України «Про іпотеку», позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі має зовсім іншу правову природу, умови і порядок застосування, ніж угода про перехід права власності у вигляді застереження про добровільну передачу, визначена в іпотечному договорі від 1 листопада 2006 року.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив визнати недійсними пункти 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору від 1 листопада 2006 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підписуючи іпотечний договір від 1 листопада 2006 року, умови якого містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач надав згоду на укладення вказаного договору і тим самим, погодився й на те, що відповідно до законодавства може бути звернуто стягнення, в тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, а тому відсутні підстави вважати, що умови договору не відповідали вимогам закону, зокрема статтям 215, 203 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правові підстави для визнання недійсними пунктами 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору від 1 листопада 2006 року відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що у застереженні, яке міститься в пунктах 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору відсутні істотні умови, передбачені статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та нормами права, що регулюють договір купівлі-продажу нерухомості, зокрема, відсутність умови про те, що лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час вчинення оспорюваного правочину, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час вчинення оспорюваного правочину, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час вчинення оспорюваного правочину, передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Пунктом 5.3 іпотечного договору передбачено, що сторони домовилися, що добровільна передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя здійснюється в порядку наведеному у пункті 5.3.1 договору.

Пунктом 5.3.1 вказаного іпотечного договору сторони погодили, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором та/або за цим договором іпотеки, предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Зазначена згода сторін є угодою про перехід права власності, що набуває чинності з моменту, зазначеного в пункті 5.3.3 договору.

Перехід права власності не потребує додаткового оформлення і сторони погоджуються про те, що «Застереження про добровільну передачу» відображає усі питання по переходу права власності від іпотекодавця до іпотекодержателя, щодо яких сторони мали намір домовитись (пункт 5.3.1).

Згідно з пунктом 7.2 іпотечного договору, підписанням даного договору іпотекодавець підтверджує, що розуміє умови цього договору і погоджується з ними.

Отже, іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

При цьому з 1 листопада 2006 року позивач не звертався до банку із заявами щодо незгоди з умовами іпотечного договору чи його окремих пунктів, а звернувся до суду з позовом у березні 2017 року, після того, як у квітні 2016 року у позасудовому порядку у рахунок задоволення вимог іпотекодержателя звернуто стягнення на спірне іпотечне майно, зокрема шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя (пункти 5.2, 5.3 іпотечного договору).

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними пунктами 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору від 1 листопада 2006 року.

Доводи ОСОБА_4 про відсутність у застереженні, яке міститься в пунктах 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору істотних умов, передбачених статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та нормами права, що регулюють договір купівлі-продажу нерухомості, зокрема, відсутність умови про те, що лише окремий договір про задоволення вимог іпотедержателя передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, оскільки сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, що не суперечить статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта