Справа № 530/1201/17
Номер провадження 2/530/79/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретар Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 районна рада Полтавської області про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернулась громадянка ОСОБА_1 з цивільним позовом до ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» про поновлення на роботі. Судом було залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 районної державної адміністрації Полтавської області та третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 районну раду Полтавської області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали у повному обсязі з урахуванням заяв позивача про збільшення позовних вимог і просили позов задовольнити.

Предстаники відповідача ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечували і просили у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 районної державної адміністрації Полтавської області ОСОБА_8 в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 районної ради Полтавської області ОСОБА_9 в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як передбачено частиною 1, 5, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати розяснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відповідно частини 1, 5 7, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Нормою ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та проаналізувавши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно дост. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процеусального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред"явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї строни ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно дост. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» від 31.08.2017 року № 93, позивачку було звільнено з посади заступника директора з навчальної роботи, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, у звязку із закінченням терміну дії строкового трудового договору, запис у трудовій книжці №19 від 31.08.2017 року, також з нею було проведено розрахунок при звільненні і видано трудову книжку.

Непогоджуючись із звільненням позивач 04.09.2017 року (а.с.1) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» про поновлення на роботі, в якій просила суд поновити її на роботі на посаді заступника директора з навчальної роботи ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» та повернути відібрані 14 викладацьких годин в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області».

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.10.2017 р. до участі у справі було залучено співвідповідачем ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 районної державної адміністрації Полтавської області, а також третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 районну раду Полтавської області (а.с.75).

Згідно поданих до суду заяв позивачем було збільшено позовні вимоги в яких вона остаточно просила суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 РДА №264 від 31.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1;

- визнати протиправним і скасувати наказ Директора ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» №3 від 01 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_1;

- визнати недійсним неправильний запис у її трудовій книжці за №17 від 31.08.2016 року; - визнати недійсним неправильний запис у її трудовій книжці за №18 від 01.09.2016 року;

- зобовязати відповідача внести до її трудової книжки правильний запис, а саме: ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області з 24.08.2016 року перейменована в ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області»;

- зобовязати відповідача внести до її трудової книжки правильний запис, а саме : ОСОБА_9 посади «заступник директора з навчально-виховної роботи» змінено на «заступник директора з навчальної роботи» з 01.09.2016 року.

- поновити її на роботі на посаді заступника директора з навчальної роботи ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області»;

- поновити її на роботі на посаді вчителя в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» з навантаженням 14 годин викладання предметів за фахом;

Судом було встановлено, що позивач 01.09.1993 року була прийнята на роботу вчителем в ОСОБА_3 середню школу №1, яка в подальшому 12.01.2005 року була реорганізована в ОСОБА_3 спеціалізовану школу І-ІІІ ступенів №1, де позивач продовжувала працювати на посаді Заступника директора по науково-методичній роботі та одночасно вчителем маючи кваліфікаційну категорію «Спеціаліст вищої категорії» згідно атестації педагогічних працівників від 21.04.2009 року, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці.

В подальшому 07.09.2011 року назву посади заступник директора з науково-методичної роботи було змінено на заступник директора з навчально-виховної роботи, а 28.03.2014 року позивачці згідно атестації педагогічних працівників було підтверджено раніше присвоєну кваліфікаційну категорію «Спеціаліст вищої категорії» та присвоєно педагогічне звання «Вчитель - методист».

За рішенням восьмої позачергової сесії сьомого скликання ОСОБА_3 районної ради Полтаської області від 18.05.2016 року, ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області була реорганізована в ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», шляхом перетворення.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань юридична особа ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області припинена 23.08.2016 року номер запису 1000033 (а.с.9-13), а з 24.08.2016 року почав існувати ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1» ОСОБА_3 районної ради Полтавської області номер запису 0000658 (а.с.14-18), який є правонаступником за всіма правами та зобовязаннями ОСОБА_3 спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області.

Суд, разом з тим, зауважує, що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі про юридичну особу і можуть бути використані для ідентифікації юридичної особи залишились ті ж самі, що і раніше. Так ідентифікаційний код, організаційно-правова форма, юридична адреса, види діяльності, засновник юридичної особи залишились ті ж самі, тобто окрім назви юридичної особи, навчального закладу більше нічого не змінилось.

Таким чином, суд приходить до висновку, що реорганізація юридичної особи шляхом перетворення, полягала у зміні її назви, яка відбулась з 23.08.2016 року на 24.08.2016 року.

Наказом начальника ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 РДА №264 від 31.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 її було звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи в ОСОБА_3 спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області, в звязку з переведенням до ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області».

Наказом директора ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» №3 від 01 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_1, її було прийнято на посаду заступника директора з навчальної роботи шляхом переведення із ОСОБА_3 спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області.

Згідно запису в трудовій книжці позивача за №17 від 31.08.2016 року вбачається, що позивач була звільнена з посади заступника директора з навчально-виховної роботи в зязку із переведенням до ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» (а.с.6-8).

Згідно запису в трудовій книжці позивача за №18 від 01.09.2016 року вбачається, що позивач була прийнята в ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» на посаду заступник директора з навчальної роботи (а.с.6-8).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

За таких обставин суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те, що реорганізація навчального закладу тривала включно до 31.08.2016 року, так-як дане твердження протирічить відомостям Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань про юридичну особу роботодавця.

Із вище викладеного слідує, що позивач не могла бути звільнена 31.08.2016 року з роботи в ОСОБА_3 спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області по переводу в ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» та прийнята 01.09.2016 року на роботу в ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», так-як ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області і ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1» ОСОБА_3 районної ради Полтавської області це є одна і та ж сама юридична особа, з якою позивач перебувала у трудових відносинах.

Окрім того з 23.08.2017 року юридична особа ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області припинена в наслідок реорганізації і позивач, яка в ній працювала до реорганізації, продовжувала працювати в цій же юридичній особі вже після її реорганізації.

Тобто з 24.08.2016 року позивач вже фактично працювала в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області».

Згідно пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 року № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій". Якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення. Показники, зазначені у цих Списках обов'язково повинні бути підтверджені у карті оцінки умов праці робочого місця за результатами атестації і можуть записуватись у дужках. Якщо працівнику в період роботи надається новий розряд, тоді про це в установленому порядку робиться відповідний запис. Робота за сумісництвом, яка оформлена в установленому порядку, в трудовій книжці зазначається окремим порядком. Запис відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом. Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийняття на роботу.

Згідно з пунктом 2.15 цієї ж Інструкції, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

За таких обставин суд вважає, що наказ начальника ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 РДА №264 від 31.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 є протиправним, а внесений на його підставі запис до трудової книжки позивача за №17 від 31.08.2016 року неправильний, оскільки фактично за час роботи працівника, а саме 24.08.2016 року змінилась назва навчального закладу в якому вона працювала, а тому про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки необхідно було зробити запис: «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області з 24.08.2016 року переіменована в ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», а у графі 4 вказати підставу перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Також суд вважає частково протиправним наказ директора ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» №3 від 01 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_1, а внесений на підставі нього до трудової книжки позивача запис та за №18 від 01.09.2016 року неправильними, оскільки з 01.09.2016 року змінилась назва посади на якій вона працювала, а тому про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки необхідно було зробити запис: «ОСОБА_9 посади «заступник директора з навчально-виховної роботи» змінено на «заступник директора з навчальної роботи» з 01.09.2016 року», а у графі 4 вказати підставу для зміни - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Разом з тим суд вважає, що з 01.09.2016 року у трудових відносинах між позивачем та роботодавцем відбулась зміна режиму роботи на посаді заступника директора з безстрокового трудового договору на режим роботи за строковим трудовим договором, строк якого було обумовлено сторонами з 01.09.2016 року до 31.08.2017 року, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи заява позивачки про встановлення строкового характеру її трудових відносин на посаді заступника директора з навчальної роботи в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», а тому звільнення її з посади заступника директора з навчальної роботи у звязку із закінченням строкового трудового договору вимогам закону не суперечить.

В судовому засіданні не було здобуто доказів того, що позивача ОСОБА_1 було повідомлено за два місяці до закінчення контракта із відповідачем,ОСОБА_2 закладом «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», про те, що з нею контракт буде розірвано. Таких доказів не було надано суду. А копії наказів, які на думку відповідчів відправлялися ОСОБА_1 не заслуговують уваги, так як суду не було надано належних та допустимих доказів, що позивач була ознайомлена саме із повідомленням про звільнення за два місяці до закінчення дії контракту.

Суд критично ставиться до пояснень представників відповідачів по справі,ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» та ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 районної державної адміністрації Полтавської області в частині, що 8 педагогічних працівників подали заяви з проханням усунення ОСОБА_1 від координування їхніх предметів в звязку із упередженим ставленням до них, оскільки ОСОБА_1 з 01.09.2016 року почала працювати заступником директора з навчальної роботи (а.с.8). Заяви від 8 педагогічних працівників з проханням усунення ОСОБА_1 від координування їхніх предметів в звязку із упередженим ставленням до них датовано 01.09.2016 року (а.с.123-130), тобто в день винесення наказу про призначення ОСОБА_1 заступником директора з навчальної роботи. Тобто не пропрацювавши жодного дня під керівництвом ОСОБА_1, працівники опорного закладу, а саме, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 незгідні були з діями керівництва опорного закладу. Керівник опорного закладу, а саме, ОСОБА_6, не наклав відповідної резолюції на заявах, не провів відповідної перевірки по заявах 8 педагогічних працівників на той час, що вказує на те, що в керівника опорного закладу була інша думка чим дії вищевказаних 8 педагогічних працівників.

В подальшому, дані заяви були використані керівником опорного закладу під написання доповідної записки начальнику відділу освіти та під час проходження атестації відносно заступника керівника опорного закладу ОСОБА_1, так як інших заяв представниками відповідача до судового засідання не було надано, про що говорять наявні матеріали цивільної справи №530/1201/17 в яких відсутні інші заяви з іншими датами від педагогічних працівників з проханням усунення ОСОБА_1 від координування їхніх предметів в звязку із упередженим ставленням до них.

Суд також критично ставиться до копії протоколу №18 засідання профспілкового комітету опорного закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» від 19 червня 2017 року. В протоколі вказано, що членів профкомітету 9 чоловік, серед них присутні, ОСОБА_18, ОСОБА_13, ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_14, які розглянули подання директора ОСОБА_6 (а.с.100-102). При цьому, половина з них, а саме ОСОБА_13, ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_14, написала своє невдоволення та упередженість у вигляді заяви 01.09.2016 року, коли ОСОБА_1О призначалася на посаду заступника директора. Чотири працівника, а саме ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які незаангажовані, висловили свою думку у вигляді переведення ОСОБА_1 з посади заступника керівника на посаду учителя за строковим трудовим договором. Тобто, члени профспілкового комітету опорного закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» в кількості 6 чоловік, висловили свою думку у вигляді не звільнення ОСОБА_1 із опорного закладу взагалі, а за звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора та призначення на посаду вчителя. При цьому ОСОБА_1 на дане засідання не було запрошено та не повідомлено про результати даного засідання.

Водночас суд вважає, що в незалежності від встановлення строкового характеру трудових відносин на посаді заступника директора з навчальної роботи з 01.09.2017 року, позивач одночасно продовжувала працювати в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» вчителем за безстроковим трудовим договором.

При огляді наказу №3 від 01.09.2016 року встановлено, що при прийняті на роботу як заступника директора ОСОБА_1 за строковим договором, умови про строковий характер як «вчителя» не були відображені в наказі, а тому трудовий договір як «вчитель» із ОСОБА_2 закладом «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» вважається укладеним на невизначений строк (а.с.53).

Суд не приймає до уваги посилань відповідачів на те, що позивач не працювала вчителем в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», а лише була донавантажена викладацькими годинами.

Судом було встановлено та не оспорено сторонами, що позивач фактично працювала вчителем в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» з навантаженням 14 годин викладання уроків історії та права за фахом, їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата за роботу вчителем утримувались і сплачувались з її заробітної плати податки до відповідних бюджетів, зазначені обставини були визнані відповідачами в судовому засіданні.

Згідно копії наказу № 88 від 20.06.2017 року по ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» вказано про перспективний розподіл педагогічного навантаження педагогічних працівників закладу на 2017-2018 роки, згідно якого під №4 вказано прізвище ОСОБА_1 з навантаженням 18 годин, а тому в звязку зі звільненням ОСОБА_1 відбулися зміни в робочому навчальному плані.

В звязку з цим необхідно поновити ОСОБА_1на роботі, на посаді вчителя ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» з навантаженням не менше 14 годин викладання предметів за фахом, які були на час звільнення ОСОБА_1 з посади.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.1998 року № 12-рп/98 визначено, шо виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнає за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України.

Контрактна форма трудового договору не може впроваджуватись нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами.

З наведеного слідує, що укладення з позивачкою трудового договору у формі контракту не є обовязковим.

Відповідно частини 1, ст. 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У відповідності до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9, від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події або виконанням певного обсягу робіт.

У данному випадку трудові відносини позивача на посаді заступника директора з навчальної роботи мали строковий характер, строк якого було визначено за домовленістю сторін строком до 31.08.2017 року.

Разом з тим позивач працювала вчителем за безстроковим трудовим договором, а тому суд приходить до висновку про те, що позивачку було незаконно звільнено з роботи вчителем, одночасно зі звільненням з посади заступника директора.

Згідно пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9, від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу - ч.2 ст.235 КЗпП.

Таким чином суд не вправі визнати звільнення позивачки правильним з підстав на які посилаються відповідачі, а саме у звязку з тим, що позивач згідно проведеної атестації не відповідала займаній посаді заступника директора, від учителів школи на неї надходили скарги і профспілковий комітет висловлював про неї негативну думку, а 14 годин викладання предметів за фахом були скорочені з обєктивних на думку відповідачів причин, оскільки власник або уповноважений ним орган звільняючи позивачку своїм наказом №93 від 31.08.2017 року, не повязували її звільнення із вищенаведеними обставинами.

Окрім того наведені відповідачами аргументи ніяким чином не стосуються її роботи вчителем, так-як матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачами той факт, що позивач за результатми атестації педагогічних працівників, як вчитель мала підтверджену повторною атестацією кваліфікаційну категорію «Спеціаліст вищої категорії» та присвоєне педагогічне звання «Вчитель - методист» і ніяких нарікань щодо роботи позивача вчителем на момент її звільнення небуло.

Твердження відповідачів, щодо скорочення і відсутність на даний час викладацьких годин, які викладала позивач в Опороному закладі, а також те, що позивач відмовилась від працевлаштування в Удовиченківській філії ОСОБА_2 закладу, також на думку суду не є достатньою підставою вважати законним звільнення позивачки з роботи вчителем, так-як при звільненні вказана обставина не повязувалась із її звільненням та позивач мала навантаження 14 годин викладання предметів за фахом саме в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», який розташований саме в м.Зіньків, а не в його філіях, які розташовані на території Зіньківського району Полтавської області.

Відповідно ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоровя. У звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Удовиченківська філія ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» є відокремленим структурним підрозділом ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», який знаходиться в с.Удовиченки, Зіньківського району, на відстані близько 20 км. від ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» де працювала позивач.

Таким чином, суд приходить до висновку, що запропонована позивачеві відповідачем робота в Удовиченківській філії ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», є фактичним переведенням її на роботу в іншу місцевість, що є зміною істотних умов праці, від якої позивач відмовилась, що на переконання суду потенційно могло бути підставою для звільнення працівника за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Разом з тим, суд вбачає порушення роботодавцем вимог ст. 32 КЗпП України, щодо повідомлення працівника не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці, так-як відповідач не надав до матеріалів справи належних доказів повідомлення позивача не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці, а саме скорочення викладацьких годин та переведення на роботу в іншу місцевість.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивачки в частині поновлення її на роботі на посаді вчителя в ОСОБА_2 закладі «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» необхідно задовольнити, а в частині поновлення на роботі на посаді заступника директора з навчальної роботи необхідно відмовити.

Частинами третьою і четвертою статті 32 Кодексу законів про працю України передбачено, що у звязку із змінами організації виробництва і праці допускається істотна зміна умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяця.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6. ст. 36 цього Кодексу.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно дост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті1,3 Конституції України).

Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України.

Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

П. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя "Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати.

Конституція це акт прямої дії. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Згідно із ст. 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У частині другій статті 8 Конституції України, встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист свого права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6, статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2748цс15 від 23 березня 2016 року, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК України і є обовязковою для усіх судів України.

Відповідно до ч.2. ст.2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

До того ж, зміна істотних умов праці, зокрема зменшення заробітної плати, може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці, а не лише повідомлення працівника в установлений законом строк.

Відповідно до ч.2, ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві установі організації або з фізичною особою.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У відповідності до ст.235 КЗпП України, та п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише, коли звільнення буде визнано незаконним.

Також, судом враховано, що згідно з ч.1ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом також враховано, що вимога щодо стягнення грошових сум фактично не була позивачем заявлена у даній справі. Крім того, суд вважає позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням "компенсації та індексації", такою що викладена без зазначення стягувача - у відповідній вимозі конкретно не зазначено особи на користь якої вимагається стягнути кошти (зокрема, щодо дотримання принципів змагальності сторін та диспозитивності - розгляду справи виключно в межах позовних вимог, крім того, відсутній розрахунок та докази щодо сум "компенсації та індексації", які також зазначені загально, безвідносно до конкретної особи та конкретно не визначено розмір як компенсації, так і індексації. Крім того, вимога щодо вказаного стягнення (згідно з прямим контекстом її наявної редакції) не може бути виконана і у відповідності до імперативних вимог Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі, ст.4, якою серед вимог до виконавчого документу зокрема передбачено необхідність зазначення в ньому відповідної резолютивної частини рішення (яка відповідно до вищевказаних імперативних положень ЦПК України вочевидь не має виходити за межі відповідної прохальної (резолютивної) частини самого позову), що передбачає відповідні заходи його примусового виконання із зазначенням найменування стягувача.

Судом також враховано, що вказана вимога щодо стягнення грошових сум фактично не була належним чином конкретизована навіть на відповідну вимогу суду щодо дотримання принципу змагальності та врахування такої поведінки сторони позивача в контексті вищенаведених положень п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, сторона позивача не позбавлена можливості належним чином обгрунтувавши, зазначивши належні докази та зазначивши конкретний предмет позову - в тому числі, із зазначенням стягувача, звернутися до суду з іншим позовом щодо стягнення саме на її користь вказаної середньої заробітної плати, індексації, компенсації, тощо.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_5 проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки не є порушенням права на справедливий судовий захист в контексті вищенаведених міжнародних норм та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Поновити ОСОБА_1на роботі на посаді вчителя ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» з навантаженням годин викладання предметів за фахом.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354, 430 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір",суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області», ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа без самостійних вимог Районна рада Зіньківського району Полтавської області про поновлення на роботі задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ начальника ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 РДА №264 від 31.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1.

Визнати частково протиправним і скасувати наказ Директора ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» №3 від 01 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_1, в частині прийняття її на роботу до ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області.

Визнати недійсним неправильний запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за №17 від 31.08.2016 року.

Визнати недійсним неправильний запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за №18 від 01.09.2016 року.

Зобовязати відповідача ОСОБА_4 освіти ОСОБА_3 районної державної адміністрації внести до трудової книжки позивачки правильний запис, а саме : ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області з 24.08.2016 року перейменована в ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області».

Зобовязати відповідача ОСОБА_2 заклад «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» внести до трудової книжки позивачки правильний запис, а саме : ОСОБА_13 посади «заступник директора з навчально-виховної роботи» змінено на «заступник директора з навчальної роботи» з 01.09.2016 року.

Поновити ОСОБА_1на роботі на посаді вчителя ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» з навантаженням годин викладання предметів за фахом.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1на посаді вчителя ОСОБА_2 закладу «ОСОБА_3 спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 районної ради Полтавської області» підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 22.01.2018 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_22

Секретар : Н.І.Бедюх