ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2/201/725/2018
12 січня 2018 року Жовтневий районний суд
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участі секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 6 835,76 грн.
В обґрунтування позову посилається на наступне.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-14071/10 від 18.01.2011р. вирішено стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 усіх видів заробітку доходів щомісяця, до досягнення ним повноліття. Наразі, син потребує додаткових витрат на навчання та розвиток, оскільки, з 10.07.2017р. по 21.07.2017р. дитина була у літньому таборі в спортивному клубі «Метеор», про що свідчить відповідний договір. Також, у вказаний табір дитину необхідно було підготувати, а саме купити особисті речі та одяг. У серпні дитина захворіла на мононуклеоз та повинна була пройти аналізи, а також лікування. Крім того на час хвороби та в період реабілітації дитина потребувала особливого харчування. Самостійно забезпечити сина необхідним одягом, взуттям, навчальним приладдям та оплатити його харчування і лікування позивачці досить складно. Відповідач має постійний високий дохід, є працездатним, , а тому позивач просить суд стягнути на її користь додаткові витрати на неповнолітню дитину у розмірі 6 835,76 грн.

В судове засідання представник позивачки подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог у повному обсязі наполягає (а.с.36).

Відповідач у судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання представник позивачки подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог у повному обсязі наполягає (а.с.57).

Відповідач у судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-14071/10 від 18.01.2011р. вирішено стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 усіх видів заробітку доходів щомісяця, до досягнення ним повноліття. 11.05.2012 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи з 10.07.2017р. по 21.07.2017р. дитина була у літньому таборі в спортивному клубі «Метеор», про що свідчить відповідний договір в якому загальна сума зазначена у розмірі 2 500 грн. та квитанція про сплату цих коштів (а.с. 4-7).

У з 23.08.2017р по 05.09.2017р. дитина хворіла на мононуклеоз та повинна була пройти аналізи, а також лікування, що підтверджується відповідною випискою із історії хвороби (а.с. 8-9), замовленням та квитанціями на оплату аналізів та ліків на загальну суму 2 113,81 грн. (а.с. 12-16).

Крім того на час хвороби та в період реабілітації дитина потребувала посиленого харчування, на яке додатково було витрачено 589,95 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 17-19).

Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином:

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Розглядаючи вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на підготування дитини до літнього табору, а саме придбання одежі на загальну суму 1 631,99 грн., суд вважає за можливе відмовити в задоволенні вказаних вимог, оскільки позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження вказаних витрат, крім того судом встановлено, що з позивача стягнуто аліменти на утримання дитини, що включає вказані витрати на дитину.

Наведене і дає можливість суду дійти висновку про необхідність задоволення позову частково.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судові витрати в дохід держави: судовий збір - 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 180, 181, 185, СК України, ст.ст.12, 13, 76,77,81, ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.280-282, 258-259, 263-265, п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 5 203,77 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, на користь держави 640,00 грн. в рахунок судового збору.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 272, 273 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя С.С. Федоріщев