Справа № 377/514/17 Головуючий у І інстанції Теремецька Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/542/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 58 31.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його тим, що у зв'язку з виконанням ним службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1999 рік на роботах в зоні іонізуючого випромінювання його здоров`ю завдано шкоду, внаслідок чого він отримав 2 групу інвалідності (довічно). Вказує, що відповідно до статті 1189 ЦК України, пункту 1 частини 1 статті 15 ЦПК України, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має цивільне право на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров`я на роботах по ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС. Станом на березень 2016 року управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області не виплатило йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2016 рік за шкоду заподіяну здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, що передбачено частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а здійснило виплату лише в розмірі 120 грн.

Враховуючи викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача, якого держава зобов'язала відшкодовувати шкоду, на його користь 6 770 грн. збитків у результаті порушення його цивільного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров'я на Чорнобильській АЕС.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції брав за аргументи і посилався на різні законодавчі акти, які не містять інформації щодо предмета доказування у справі, а саме на постанову Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562, якою було зменшено розмір компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення. Суд безпідставно посилався на численні рішення Конституційного суду України, адже рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зменшення розміру компенсації визнано неконституційним.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить її відхилити та залишити без змін оскаржуване судове рішення, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначив, що відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачу передбачені виплати, в тому числі щорічна допомога на оздоровлення, відповідно до статті 48 цього Закону від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» № 76-VІІІ від 28 грудня 2014 року, статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, а саме встановлено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Позивач отримав щорічну допомогу на оздоровлення за 2016 рік у лютому 2016 року в розмірі 120 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У 2016 році ОСОБА_2 звертався до Славутицького міського суду Київської області з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я (справа № 377/209/16-а). Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в задоволенні позовних вимог, встановивши правомірність дій відповідач щодо виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік в розмірі 120 грн. Таким чином допомога на оздоровлення за 2016 рік позивачу була виплачена відповідно до вимог закону. Крім того, чинним законодавством України не передбачено, що суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду може бути управління соціального захисту населення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 6 770 грн. за 2016 рік відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII, у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року, як інваліду 2 групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, йому встановлена 2 група інвалідності з причини профзахворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, згідно довідки МСЕК серії КИО - 1 № 077667 від 14 січня 1999 року.

24 лютого 1999 року Міністерством надзвичайних ситуацій України ОСОБА_2 видано посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 НОМЕР_1.

З довідки № 07/01-15/05 від 17.03.2016 року, виданої управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, вбачається, що відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року) щорічна допомога на оздоровлення за 2016 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат управлінням соціального захисту населення Славутицької міської ради ОСОБА_2 не виплачена.

Також судом встановлено, що постановою Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2016 року, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь 6 770 грн., що є відшкодуванням завданих йому збитків, із-за невідшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров'я на ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС по щорічній допомозі на оздоровлення на 2016 рік за шкоду, заподіяну здоров'ю на ЛНА на ЧАЕС, згідно його статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи (справа № 377/209/16-а).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну сину. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської АЕС катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави.

Відповідно до статті 1189 ЦК України, особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом.

У зв'язку з ратифікацією 12 липня 1997 року Україною Віденської Конвенції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 3 грудня 1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР.

Як зазначено у статті 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» ядерна шкода - втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення.

Згідно зі статтею 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - тобто настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

В статті 90 цього Закону окреслено сферу його застосування та вказано, що всі вимоги Закону застосовуються щодо будь-якого ядерного інциденту, що може статися на території України, після набрання цим Законом чинності.

Відповідно до частини 8 статті 73 вказаного Закону відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду в розумінні Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», а спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким згідно преамбули визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, призначення та виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, щорічної допомоги на оздоровлення.

Згідно із частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції станом на 1 січня 2013 року одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено, зокрема, такі розміри виплат: інвалідам I і II групи - 120 гривень.

Доводи позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підлягала застосуванню, а виплату щорічної допомоги на оздоровлення необхідно було здійснювати в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат згідно положень частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року), оскільки Конституційний Суд України в жодному рішенні не приймав рішення і не надавав повноважень ні Кабінету Міністрів України, ні суду звужувати та скасовувати законодавчо-визначені права згідно статусу по компенсації по відшкодуванню шкоди, заподіяної здоров'ю на ЛНА на ЧАЕС, як інваліду ІІ групи, не ґрунтуються на положеннях Закону.

Так, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» № 76-VІІІ від 28 грудня .2014 року, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, а саме встановлено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Вказана редакція статті була чинною на час виникнення спірних правовідносин і неконституційною не визнавалась. Цією статтею було передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, починаючи з 1 січня 2015 року розмір виплати щорічної допомоги на оздоровлення Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не встановлений.

Чинним нормативно-правовим актом, який встановлює розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення на час здійснення позивачеві виплат, є постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Апеляційний суд враховує, що позивачем було реалізовано його право на отримання одноразової компенсації відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 120 грн., чого останнім не заперечується.

Крім того, у адміністративній справі № 377/209/16 між тими ж сторонами і про той же предмет суди встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік у розмірі 120 грн. та відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку щодо відшкодування шкоди - виплати компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду 2 групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених базовою редакцією частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За таких обставин колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області погоджується із висновками суду першої інстанції, що заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і не підлягають задоволенню.

Не можна погодитись із доводами апеляційної скарги, що суд протиправно посилався на постанову Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562, якою було зменшено розмір компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення, оскільки зазначена постанова є чинною, не скасовувалася і неконституційною не визнавалася.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зменшення розміру компенсації визнано неконституційним, апеляційний суд звертає увагу, що у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, а у рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 - що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Посилання апеляційної скарги про фальсифікацію судом норм законів зводяться до тлумачення окремих речень з рішення суду першої інстанції поза їх контекстом і не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

Л.П. Сушко