Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 572/3776/15-ц

провадження № 61-1338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другоїпалати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2016 року у складі судді Болотвіної Л. О. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року у складі суддів: Максимчук З. М., Собіни І. М., Шимківа С. С.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 грудня 2017 року справу № 572/3776/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 572/3776/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 подала до суду позовну заяву про виділ у натурі частки будинку. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 7 травня 2007 року за нею визнано право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 належить 1/2 частини спірного будинку. Оскільки угоди про спосіб виділення частки ОСОБА_2 із загального майна із відповідачем не досягнуто, просила суд виділити їй в натурі 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на це житло, а саме: на конкретні приміщення у вказаній частині будинку, співвласником з відповідачем якого вона є та просила припинити право спільної часткової власності на це житло.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 1 грудня 2015 року позов задоволено. Виділено в натурі ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, а саме: кухню 2-1 площею 10.6 кв. м, ванну 2-2 площею 5.6 кв. м, передпокій 2-3 площею 8.1 кв. м, житлову кімнату 2-4 площею 11.2 кв. м, житлову кімнату 2-5 площею 7.8 кв. м, житлову кімнату 2-6 площею 13.2 кв. м, житлову кімнату 2-7 площею 9 кв. м, коридор 2-8 площею 2.7 кв. м, всього загальною площею 68.2 кв. м, надвірні будівлі і споруди літню кухню Б-1, сарай В, погріб Г, гараж М, навіс Н, вбиральню О, ворота з хвірткою № 2; колодязь И та огорожу № 1 залишити в спільному користуванні із співвласником ОСОБА_3 Припинено право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки судом не було розглянуто позовної вимоги щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини спірного будинку, а саме: квартиру № 2 в цьому ж будинку, як самостійного об'єкта нерухомого майна, посилалась на технічний паспорт на житло, в якому вказано, що будинок складається з квартири № 1 та квартири № 2.

Додатковим рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року, у задоволені позову про визнання права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, як самостійного об'єкта нерухомого майна, відмовлено. При ухваленні рішень суди зробили висновок, що відсутні підстави для визнання права власності на квартиру № 2, як самостійного об'єкта нерухомого майна.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року та позов про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, як самостійного об'єкта нерухомого майна, задовольнити.

ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 житло має дві квартири № 1 і № 2. Вказує, що не може зареєструвати право власності на квартиру, як самостійний окремий об'єкт нерухомого майна.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що особа, оскаржує рішення в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. Тому колегія суддів переглядає рішення в оскарженій частині.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з наступних мотивів.

Судами встановлено, що рішенням Сарненського районного суду від 7 травня 2007 року за ОСОБА_2 визнано 1/2 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 1 грудня 2015 року позов задоволено. Виділено в натурі ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку та припинено право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1

Відповідно до статті 392 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК) власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз положень статті 392 ЦК свідчить, що визнання права власності є способом захисту, що використовується при порушенні суб'єктивного цивільного права. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право власності, тобто певне суб'єктивне право. Однак у співвласника, котрий тільки пред'являє позов про виділ частки та про припинення права спільної часткової власності відсутнє суб'єктивне право власності, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для припинення спільної часткової власності та набуття права власності на окремий об'єкт. У випадку відсутності суб'єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права власності.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 220 ЦПК (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давили пояснення, не ухвалено рішення.

Тому колегія суддів погоджується із доводами суду апеляційної інстанції, що передумовою для застосування статті 392 ЦК є відсутність іншого, крім судового шляху для відновлення порушеного права.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, відповідно до статті 392 ЦК, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

На підставі статті 392 ЦК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило