Справа № 361/167/17 Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/99/18 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 46 18.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Русанівська сільська рада Броварського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні нею власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання та виселення без надання іншого житлового приміщення відповідачки ОСОБА_2, з будинку по АДРЕСА_1, та стягнути судові витрати.

В обґрунтування вимог зазначається про те, що на підставі договорів купівлі-продажу від 30 липня 2015 року та від 14 серпня 2015 року вона придбала у ОСОБА_2 житловий будинок і 4/6 частини земельної ділянки площею 0,1612 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець засвідчила, що особи, котрі проживають (або) зареєстровані у житловому будинку на момент укладення цього договору не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з житлового будинку в строки, встановлені цим договором.

Вказує, що умови договору щодо виселення із житлового будинку та зняття із реєстрації відповідачкою виконані не були і остання продовжує користуватися спірним будинком, наміру до виселення не має, вчиняє погрози на адресу сім'ї позивачки та завдає їй тілесні ушкодження, через що вона змушена звертатися до суду із цим позовом.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року позов задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірним житловим будинком та виселено відповідачку з цього домоволодіння без надання іншого житлового приміщення, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не було враховано тих обставин, що договори купівлі-продажу спірного майна було укладено під впливом помилки щодо природи правочину, крім того її виселення без надання іншого приміщення не відповідає вимогам ЖК УРСР, тому вважає висновок суду про часткове задоволення позову безпідставним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка не є співвласником зазначеного домоволодіння та не є членом сім'ї його власників і їх спільне проживання суперечить інтересам сім'ї позивачки, як власників житла, то позов у частині виселення відповідачки підлягає задоволенню, однак позовні вимоги у частині зняття відповідачки з реєстрації задоволенню не підлягають, оскільки таке питання вирішується у порядку, встановленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та компетентним органом, який уповноважений здійснювати такі дії відповідно до вимог Закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частини земельної ділянки, за умовами якого позивач купила 4/6 частини земельної ділянки площею 0,1612 гектарів, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на території Русанівської сільської ради Броварського району Київської області за адресою: АДРЕСА_1.

14 серпня 2015 року між названими сторонами укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець засвідчила, що особи, котрі проживають (або) зареєстровані у житловому будинку на момент укладення цього договору не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з житлового будинку в строки, встановлені цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання недійсними цих договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідно до довідки від 28 жовтня 2016 року № 797, виданої виконавчим комітетом Русанівської сільської ради Броварського району Київської області, у будинку АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими: ОСОБА_3, 1986 року народження, ОСОБА_4, 2009 року народження та ОСОБА_2, 1940 року народження.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, що ОСОБА_2 після відчуження належного їй житлового будинку на користь позивачки продовжує використовувати його для власного проживання та добровільно не звільняє займаного приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже право члена сім'ї власника квартири щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло.

Тобто, право члена сім'ї власника квартири користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг їх прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи і перевірив їх доказами та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачка не є співвласником житла та не є членом сім'ї позивачки, а її проживання з нею суперечить її інтересам та порушує її право на користування власним житлом, крім того добровільно відчужила спірне майно позивачці, через що місцевий суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення у частині усунення перешкод позивачці в користуванні її житловим будинком шляхом виселення відповідачки.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволення позову в частині зняття відповідачки з реєстрації за цією адресою, оскільки такі питання вирішуються у порядку, встановленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та органом, який не брав участі у розгляді справи, через що покладення на нього таких обов'язків рішенням суду суперечитиме вимогам Закону.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Крім того, посилання апелянта на положення ст. 125 ЖК УРСР, за якою пенсіонерів по старості не може бути виселено з приміщень без надання іншого жилого приміщення, колегія суддів знаходить безпідставними, оскільки дана стаття регулює порядок виселення зі службових приміщень, яким не є спірний будинок.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, ЦПК України, колегія судів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: