Номер провадження: 22-ц/785/1073/18
Номер справи місцевого суду: 520/5264/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року по справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

10 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що після народження ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої записаний він, йому стало відомо, що він може не бути біологічним батьком дитини. Посилаючись на ст.136 СК України, просив суд виключити відомості про нього як батька з актового запису про народження ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на пропуск позивачем строку, передбаченого ст.53 КпШС.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 27 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 року народилась ОСОБА_9, її батьками записані сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_7, про що свідчить запис акту про народження №1151 від 11 вересня 2002 року, складений відділом реєстрації актів громадського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 63).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

У пунктах 2 та 3 постанови Пленуму «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 Верховний Суд України роз'яснив, що при розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VII "Прикінцеві положення" СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 р., за винятком норм розд. V "Акти громадянського стану" Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС), які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Згідно частин 1 та 2 статті 56 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969р.), який був чинний на час народження дитини ОСОБА_9, особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір'ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини.

У пункті 15 постанови Пленуму «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року №16, яка діяла на момент народження дитини, Верховний Суд України роз'яснив, що судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Проте в будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред'явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір'ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини, а також чоловіком, який дав письмову згоду на запліднення своєї дружини за допомогою донора, та дружиною, яка записана матір'ю, оскільки вона дала письмову згоду своєму чоловіку на запліднення ним іншої жінки (донора) і народження останньою дитини.

Якщо особа, записана як батько або мати дитини, не оспорила вчинений запис, то інші особи (крім фактичного батька дитини в разі смерті матері або позбавлення її батьківських прав) не вправі оспорити цей запис після її смерті. Проте це не позбавляє інших осіб (усиновителів, опікунів та піклувальників, а також осіб, на утриманні яких знаходяться неповнолітні) права на виправлення помилок і внесення змін у запис про народження в порядку, передбаченому ст. 161 КпШС.

Оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача ОСОБА_4 відсутнє право оспорити своє батьківство, оскільки він пропустив річний строк для оспорювання запису про батька.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі перебували у шлюбі з 15 червня 1986 року до 12 липня 2000 року, ІНФОРМАЦІЯ_8 року у них народився син ОСОБА_10.

Дійсно, після розірвання шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_7 року народилась ОСОБА_9, її батьками у записі акту про народження №1151 від 11 вересня 2002 року записані сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с. 63).

Однак, з копії запису акту про народження №1151 від 11 вересня 2002 року вбачається, що цей запис складено лише на підставі заяви відповідачки ОСОБА_7, позивач ОСОБА_11 з такою заявою до органів РАГС не звертався (а.с. 63зв.).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_7 стверджував, що на початку осені 2015 року йому стало відомо, що він не є батьком ОСОБА_9.

Висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи № 97 від 18 листопада 2016 року, проведеним експертами Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз, встановлено, що позивач ОСОБА_4 не є біологічним батьком ОСОБА_9 (а.с.70-75).

Згідно ст. 12 СК України строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушено право підлягає захисту (ч.ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом ст. 261 ЦПК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як зазначено у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14, «для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав».

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення та правовий висновок Верховного Суду України, вище зазначені обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, зокрема, вище приведені докази, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що з достовірністю підтверджено, що позивачу ОСОБА_4 об'єктивно стало відомо про порушене право щодо батьківства відносно дитини на початку осені 2015 року, що не було оспорено відповідачкою в судовому засіданні, а з позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 10 травня 2016 року (а.с. 2), тобто в межах встановленого строку.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_4 доведено, що він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_9 й відповідачка порушила його права щодо батьківства відносно дитини ОСОБА_9, тому у відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України його права підлягають судовому захисту шляхом виключення з актового запису про народження дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, відомості про особу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, який народився в с. Юркевічі, Житковичського району, Гомельської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 56 КпШС України, ст. ст. 256, 261 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову.

На підставі ч.ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 551,20 грн. (а.с. 1), при подачі апеляційної скарги в сумі 704,00 грн. (а.с. 105), а також сплатив за проведення експертизи 6 650,10 гривень (а.с. 81), тому у зв'язку з задоволенням апеляційної скарги позивача стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає й судові витрати в сумі 7 905,30 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини задовольнити.

Виключити з актового запису №1151 від 11 вересня 2002 року про народження дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, складеного відділом реєстрації актів громадського стану Київського районного управління юстиції м.Одеси, відомості про особу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, який народився в с. Юркевічі, Житковичського району, Гомельської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) сплачені судові витрати в розмірі 7 905,30 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено: 30 січня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік