Провадження № 2/638/2092/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

( заочне)

01 лютого 2018 року м. Харків Дзержинський районний суд міста Харкова в складі головуючого судді Штих Т.В. при секретарі Тарасовій О.П., розглянувши позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до

ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

№ МL 702/920/2008 від 15.05.2008 року в розмірі 4 320 346(чотири мільйони триста двадцять тисяч триста сорок шість) грн. 77 коп., що встановлена Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 по справі №2-834/11 шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором PML ML 702/920/2008 від 15.05.2008, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, 61000, загальною площею 52,7 кв. м., що належить ОСОБА_1, з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної субєктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження.

Також, позивач в позові просить передати предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, 61000, загальною площею 52,7 кв. м., що належить ОСОБА_1 в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами.

В подальшому позивачем було подано уточнену позовну заяву, залучено до участі в справі другого відповідача ОСОБА_2.

В обґрунтування позову в остаточній редакції позивач зазначив наступне:

Відповідно до укладеного 15.05.2008 року кредитного договору № ML 702/920/2008 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, остання отримала у кредит в розмірі 96000 доларів США, строком до 15.05.2038 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, описаних в кредитному договорі.

У забезпечення виконання кредитного договору, 15.05.2008 р. укладено договір іпотеки № PML 702/920/2008 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, згідно п. 1.1. договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобовязань за кредитним договором № PML ML 702/920/2008, позичальниця надала в іпотеку нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 р. та договору про відступлення права вимоги від 29.06.2010 р. всі права кредитора відповідно до укладених кредитного договору та договору іпотеки з ОСОБА_3 перейшли від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Згідно п.1.1. частини 2 Кредитного договору ОСОБА_3 зобовязалася своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування ним в порядку і строки, визначені в кредитному договорі.

Однак, в порушення умов кредитного договору, не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених кредитним договором.

У звязку з невиконанням ОСОБА_3 вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 по справі №2-834/11 з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором № МL 702/920/2008 від 15.05.2008 року в розмірі 4 320 346(чотири мільйони триста двадцять тисяч триста сорок шість) грн. 77 коп. Рішення набрало законної сили.

Отже, зазначене рішення є преюдиційним щодо переходу права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за розміру заборгованості за кредитним договором.

З провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відомо, нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки № ML 702/920/2008 відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2011 р. На поточний момент постанова про визнання ФОП ОСОБА_3С банкрутом по справі № Б-39/167-10 - скасована.

З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки наразі належить ОСОБА_1.

В процесі розгляду даної справи іпотечне майно було в подальшому відчужено ОСОБА_2.

Зазначає, що відповідно ст.23 Закону України «Про іпотеку» до останнього набувача майна, ОСОБА_2 іпотека є дійсною та він несе всі права і обов'язки за іпотечним договором.

В судове засідання представник позивача не з'явився, попередньо надавши до суду заяву в якій уточнений позов підтримав повністю та просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у ній доказів, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.

Враховуючи подану заяву позивача, повторну неявку відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2)відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, за згодою позивача, суд ухвалив: проводиться заочний розгляд справи.

Згідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити, виходячи з наступного:

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеного 15.05.2008 року кредитного договору № ML 702/920/2008 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, остання отримала у кредит в розмірі 96000 доларів США, строком до 15.05.2038 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, описаних в кредитному договорі.

У забезпечення виконання кредитного договору, 15.05.2008 р. укладено договір іпотеки № PML 702/920/2008 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, згідно п. 1.1. договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобовязань за кредитним договором № PML ML 702/920/2008, позичальниця надала в іпотеку нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 р. та договору про відступлення права вимоги від 29.06.2010 р. всі права кредитора відповідно до укладених кредитного договору та договору іпотеки з ОСОБА_3 перейшли від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Згідно п.1.1. частини 2 Кредитного договору ОСОБА_3 зобовязалася своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування ним в порядку і строки, визначені в кредитному договорі.

Однак, в порушення умов кредитного договору, не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених кредитним договором.

У звязку з невиконанням ОСОБА_3 вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 по справі №2-834/11 з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором № МL 702/920/2008 від 15.05.2008 року в розмірі 4 320 346(чотири мільйони триста двадцять тисяч триста сорок шість) грн. 77 коп. Рішення набрало законної сили.

Отже, зазначене рішення є преюдиційним щодо переходу права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та розміру заборгованості за кредитним договором.

З провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відомо, нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки № ML 702/920/2008 відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2011 р. На поточний момент постанова про визнання ФОП ОСОБА_3С банкрутом по справі № Б-39/167-10 - скасована.

З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки наразі належить ОСОБА_1.

В процесі розгляду даної справи іпотечне майно було в подальшому відчужено ОСОБА_2.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410(втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі.

При цьому необхідно врахувати, що дії ліквідатора іпотекодавця з відчуження спірного майна (квартири та машиномісця) під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності на це нерухоме майно кредитор не оспорює.

Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного судового рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 31 травня 2017 року по справі № 638/6982/15-ц.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(у редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

За змістом зазначених норм іпотека не припиняється при переході прав на іпотечне майно, якщо не наступили обставини, визначені законом, зокрема статтею 17 Закону України «Про іпотеку» або статтею 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». При цьому факт реалізації іпотечного майна (стаття 17 Закону «Про іпотеку») припиняє іпотеку лише за умови дотримання положень статей23 та 11 цього Закону.

Разом з тим відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов'язаннями, які воно забезпечує. Продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Законом, виключно за згодою кредитора, вимоги якого воно забезпечує, або суду. Кошти, що залишилися після задоволення забезпечених вимог та покриття витрат, пов'язаних з утриманням, збереженням та продажем предмета забезпечення, підлягають включенню до складу ліквідаційної маси.

За змістом статті 45 цього Закону вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що у випадку реалізації майна банкрута, яке було передано в іпотеку, кошти від такої реалізації спрямовуються на задоволення вимог кредитора за зобов'язаннями, які воно забезпечує, залишок після забезпечення вимог кредитора та витрат включається до ліквідаційної маси, а зобов'язання перед кредитором вважається погашеним. Зазначена норма права стосується реалізації майна саме банкрута, а не будь-якого іншого майна, переданого в іпотеку.

За таких умов у зв'язку з припиненням основного зобов'язання погашенням припиняється і похідне зобов'язання у вигляді іпотеки майна, яке належало банкруту.

Разом з тим відповідно до статті 16 ЦК України способом захисту порушеного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відтак скасування судового рішення, на виконання якого реалізовувалось майно, та відновлення становища, яке існувало до його ухвалення, є способом захисту порушеного таким рішенням прав.

Оскільки реалізація майна, переданого в іпотеку, відбулась за процедурою, встановленою для визнання особи банкрутом у порядку ліквідаційної процедури, започаткованої на підставі судового рішення, то скасування відповідного судового рішення поновлює усі припинені у ліквідаційній процедурі правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки, з відновленням усіх прав та обов'язків сторін цього договору.

Таким чином, внаслідок постановлення Харківським апеляційним господарським судом Постанови від 05.06.2012 по справі № Б-39/167-10 та скасування Постанови господарського суду Харківської області від 26.01.2011р. у справі №Б-39/167-10 - поновилась іпотека позивача на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,7 кв. м.

Тому, з урахуванням норм статті 23 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_2, особи, яка стала набувачем іпотечного майна внаслідок ліквідаційної процедури та наступних договорів купівлі-продажу, перейшли всі права та обов'язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст.ст. 33, 39 ЗУ «Про іпотеку», право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно з положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно умови п. 4.4. договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,7 кв. м. та його початкову ціну для реалізації у розмірі 485 560.00 грн.

Згідно розяснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з частиною 6 статті 38 зазначеного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відтак, законодавець у спеціальній нормі матеріального права виділяє два способу встановлення ціни продажу предмету іпотеки за Рішенням суду: за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності.

Тотожні обставини були предметом розгляду Верховним Судом України в Постанові №753/930/15-ц від 16 серпня 2017 року.

На підставі викладеного, суд зазначає дану початкову ціну предмету іпотеки у розмірі 485 560.00 грн., як погоджену між сторонами договору іпотеки.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між Іпотекодавцем і Іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий Іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом.

Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Відтак, з метою забезпечення повної реалізації Позивачем своїх прав, як Іпотекодержателя та запобігання спричинення Іпотекодавцем перешкод для подальшої реалізації предмету іпотеки та можливих дій щодо погіршення стану предмета іпотеки, просимо передати ТОВ «ОТП Факторинг Україна» дане нерухоме майно в управління Іпотекодержателя з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 16, 526, 599, 624, 1050 ЦК України, ст.ст. 7, 33, 34, 35, 39, 41 Закону про іпотеку, ст.ст. 263, 265, 272, 280-282 ЦПК України, -суд, -

ВИРІШИВ

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № МL 702/920/2008 від 15.05.2008 року в розмірі 4 320 346(чотири мільйони триста двадцять тисяч триста сорок шість) грн. 77 коп., що встановлена Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 по справі №2-834/11 шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором PML ML 702/920/2008 від 15.05.2008, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, 61000, загальною площею 52,7 кв. м., що належить ОСОБА_2, з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною не нижче 485 560.00 грн.

Передати предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, 61000, загальною площею 52,7 кв. м., що належить ОСОБА_2 в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з кожного, пропорційно на користь ТОВ « ОТП Факторинг Україна» судовий збір в сумі 1378 ( одна тисяча триста сімдесят вісім гривен).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом двадцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили. Якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом. Не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Штих Т.В.