Провадження №2/359/456/2018
Справа №359/1654/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

20 серпня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дудка Оксана Сергіївна про визнання частково недійсним договору дарування будинку-

ВСТАНОВИВ:

Наприкінці лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., зареєстрований у реєстрі за №832 від 21 березня 2014 року, в частині 1/3 частки будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 та належала на праві власності ОСОБА_2

В подальшому ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила визнати частково недійсним договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., зареєстрований у реєстрі за №832 від 21 березня 2014 року, в частині дарування ОСОБА_2 належної йому 1/3 частки будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, своїй сестрі ОСОБА_3 (т.1 а.с.76-80).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, залишено без задоволення (т.1 а.с.87-89).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2015 року, залишено без змін (т.1 а.с.118-121).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, залишено без змін (т.1 а.с.164-165).

Постановою Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 24 грудня 2015 року, скасовано та справу передано на розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.267-270).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримав предявлений позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення позову та просили суд відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить розглянути справу без його участі.

Приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудка О.С. надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та при вирішенні справи поклалась на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму грошової компенсації половини вартості проданих чотирьох автомобілів у розмірі 289730 гривень, а також судові витрати у розмірі 4605 гривень 95 копійок (т.1 а.с.18-21).

На підставі цього судового рішення 18 жовтня 2013 року Бориспільським міськрайонним судом видано два виконавчі листи №2/359/38 (т.1 а.с.22,24).

В подальшому, 29 жовтня 2013 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ Вовком А.В. з метою примусового виконання зазначених виконавчих листів були відкриті виконавчі провадження №40435024 та №40435651 (т.1 а.с.23,25).

В ході виконавчого провадження з метою забезпечення реального виконання рішення державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 грудня 2013 року. За змістом якої накладено арешт на все майно ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 289730 гривень та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.26).

Незважаючи на це, 21 березня 2014 року ОСОБА_2 здійснив відчуження належної йому на праві спільної часткової власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Вказана обставина підтверджується договором дарування квартири від 21 березня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. та зареєстрованим в реєстрі за №832. Право власності ОСОБА_3 на зазначене нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 21 березня 2014 року, номер запису про право власності 5064332 (т.1 а.с.69-70, т.2 а.с.55).

Разом з цим, вказаний договір дарування було укладено до того, як арешт та заборона відчуження майна, накладені постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 грудня 2013 року, було зареєстровано у відповідному державному реєстрі. Оскільки, на час укладення оспорюваного договору приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. було перевірено відсутність заборон (арештів) на відчуження квартири за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів.

За змістом ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Зокрема, згідно з ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положення ч.1 та ч.2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

З доводів позивача встановлено, що спірний договір дарування належить визнати частково недійсним у звязку з тим, що з моменту винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися арештованим майном, тобто укладати договір дарування на користь ОСОБА_3 Водночас, ОСОБА_2 подарував 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на користь свої сестри ОСОБА_3 Вказані дії, на переконання позивача, свідчать про те, що договір дарування був укладений без наміру фактичного відчуження майна та без створення відповідних правових наслідків, які обумовлювалися вказаним правочином.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові №6-2690цс16 від 09 серпня 2017 року, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У звязку з цим, саме позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, повинен довести належними, достатніми та допустимими доказами відсутність в учасників правочину наміру на створення реальних юридичних наслідків.

Тобто, в даному випадку на позивача покладається тягар доказування тієї обставини, що ОСОБА_2, відчуживши належне йому на праві спільної часткової власності нерухоме майно, своїй сестрі ОСОБА_3 не мав в дійсності волевиявлення та наміру на перехід права власності на зазначене майно від нього до сестри, а враховуючи факт їхнього родинного споріднення мав намір і в подальшому володіти та користуватися майном.

Викладене у повній мірі узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України у постановах №6-197цс14 від 21 січня 2015 року, №6-116цс14 від 24 вересня 2014 року та №6-2690цс від 09 серпня 2017 року.

Всупереч цьому, єдиним доказом невиконання оспорюваного правочину, що водночас, є свідченням відсутності наміру сторін на реальне настання правових наслідків за договором дарування є те, що ОСОБА_2 в офіційних документах вказує адресу свого зареєстрованого місця проживання як АДРЕСА_1. Тому, незважаючи на укладення договору дарування ОСОБА_2 зберіг правовий зв'язок з майном та продовжує ним користуватися.

Зокрема, дана обставина вбачається з декларації про доходи та майно боржника фізичної особи ОСОБА_2, поданої до податкового органу 11 вересня 2017 року, копії супровідних листів ВДВС Бориспільського МРУЮ від 29 жовтня 2013 року, від 27 грудня 2013 року, заперечення ОСОБА_2, адресованого начальнику Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області, щодо організації та належного виконання зведеного виконавчого провадження стягувача ОСОБА_1, роздруківки з мережі Інтернет з веб-сайту Міністерства юстиції України щодо безкоштовного запиту інформації про фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (т.2 а.с.11-15, 26-28, 29-31, 36-37).

Разом з цим згідно з положенням ч.1 ст.77, а також ч.1 та ч.2 ст.80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналіз вищевказаних доказів, на переконання суду, не є належними та в повній мірі достатніми для підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 продовжує володіти та користуватися квартирою АДРЕСА_1.

Оскільки, вказівка у супровідних листах ВДВС Бориспільського МРУЮ адреси місця проживання ОСОБА_2 як АДРЕСА_1, не є свідченням того, що останній фактично проживає за вказаною адресою. Більше того, у всіх інших письмових доказах, досліджених судом, окрім зазначеної адреси як адреси місця реєстрації, ОСОБА_2 також вказувалось фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Крім цього, як вбачається з акта обстеження житлово-побутових умов від 09 лютого 2018 року, складеного депутатом Бориспільської міської ради Петренком І.В., провівши обстеження умов проживання ОСОБА_3 було встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у даному житловому приміщенні, але фактично не проживає (т.2 а.с.54).

Враховуючи викладені обставини, які ґрунтуються на досліджених у ході судового розгляду письмових доказах, суд приходить до висновку про недоведеність наявності умислу відповідачів по справі на укладення фіктивного правочину.

Сам по собі факт укладення договору дарування квартири між близькими родичами без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не дає підстави вважати цей договір фіктивним.

За таких обставин, підстав для задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним договору дарування від 21 березня 2014 року, судом не встановлено.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України підстави для відшкодування ОСОБА_1 понесених нею судових витрат, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ч.5 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 та ч.2 ст.234 ,ч.1 ст.717 ЦК України, ч.1 ст.77, ч.1 та ч.2 ст.80, ч.1 та ч.6 ст.81, ч.1 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ч.4 ст.263, ст.268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дудка Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини будинку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 серпня 2018 року.

Суддя підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський