Ухвала

21 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 640/11916/16-ц
провадження № 61-20194св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивачі: заступник Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ),
відповідач ОСОБА_1 ,
треті особи: Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова у складі судді Губської Я. В. від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М., від 05 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року заступник Генерального прокурора України Головний військовий прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел» (далі ТОВ «ПМЗ «Райвел»), про визнання права власності та витребування майна з чужого володіння.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 10 грудня 2008 року № 2776, видано свідоцтво серії НОМЕР_2 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , в яких міститься запис про реєстрацію права державної власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 , у тому числі на нежитлові будівлі літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м; літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м; літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м; літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м; літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м.
Рішенням Міністра оборони України від 23 січня 2009 року № 655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28 січня 2009 року № 303/22/1/34 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_4 передані на баланс військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
Разом із тим, колишній директор Департаменту охорони здоров`я України Мельник П. С., діючи від імені Міністерства оборони України, уклав з ТОВ «ПМЗ «Райвел» договір інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27 березня 2007 року № 1.
Також, вказані вище особи уклали додаткові угоди від 03 жовтня 2008 року № 4 та 09 жовтня 2008 року № 7, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби Збройних Сил України в обмін на суму інвестиційних внесків. Додатковими угодами передбачено одноосібну передачу ОСОБА_2 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел»» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_4 .
Станом на теперішній час спірне майно перебуває у власності фізичної особи ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПМЗ «Райвел»».
Однак, рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна, приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Вказана норма кореспондується із змістом пункту 6 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1919 (редакція чинна на момент відчуження військового майна), згідно з якою рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міністерства оборони України погодженого з Міністерстві економіки України переліку такого майна.
Обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27 березня 2007 року та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом у справі № 60/158-08 за позовом ТОВ «Союз-Метал» до ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, серед іншого, і майна військового містечка № НОМЕР_4 , та зустрічним позовом ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про визнання права власності на вказане нерухоме майно.
Постановою суду апеляційної інстанції від 28 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено зустрічні позовні вимоги щодо визнання права власності на спірне майно та в цій частині прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

З урахуванням зазначеного та посилаючись на положення статті 121 Конституції України, статті 45 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 216, 228, 328, 330, 386, 387, 388 ЦК України, прокурор просив визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м, нежитлову будівлю літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м; витребувати у ОСОБА_1 у державну власність вищезазначені будівлі та споруди та передати їх військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року позов заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено.
Визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м, нежитлову будівлю літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м.
Витребувано у ОСОБА_1 в державну власність будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м, нежитлову будівлю літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м та зобов`язано передати їх військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що інвестиційна угода та додатки до неї за своєю правовою природою є угодами про відчуження нерухомого майна, а відсутність рішення Кабінету Міністрів України про розпорядження спірним майном свідчить про те, що зазначені правочини укладені поза волею компетентного органу державної влади, а отже без належних повноважень з боку відчужувача спірного майна. Оскільки уповноважений орган рішення про відчуження нерухомого військового майна не приймав та не виражав в інший спосіб волевиявлення, спірне майно вибуло з володіння Держави Україна в особі Міністерства оборони України не з його волі іншим шляхом, а тому право держави України в особі Міністерства оборони України підлягає захисту шляхом витребування майна у набувача цього нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року ОСОБА_1 відповідно до вимог частини першої статті 388 ЦК України.
Також судом зазначено, що інвестиційна угода від 27 березня 2007 року та додаткові угоди є нікчемними правочинами в силу вимог статті 228 ЦК України.
При цьому позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відчуження спірного майна директором структурного підрозділу Міністерства оборони України на підставі наведених інвестиційної угоди та додатків до неї було проведено не уповноваженим суб`єктом та з порушенням спеціального порядку реалізації такого майна. Характер угод, на підставі яких було відчужено спірне майно, свідчить про недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави, а отже в силу статті 228 ЦК України вони є нікчемними. Оскільки уповноважений орган Міністерство оборони України рішення про відчуження спірного нерухомого військового майна не приймав та не виражав в інший спосіб волевиявлення, спірне нерухоме майно вибуло з володіння держави Україна в особі Міністерства оборони України на підставі рішення господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року, яке в подальшому було скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових та необґрунтованих висновків про правомірність вимог позивача. Вказував на те, що військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) не відповідає статусу військової частини Збройних Сил України та спірне нерухоме майно не закріплено за цим позивачем та не є військовим майном.
Крім того, договір купівлі-продажу, за яким відбувся перехід права власності до нього, не є нікчемним, не визнавався у судовому порядку недійсним, а тому він на законних підставах набув право власності на спірне нерухоме майно.
Також суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2017 року Генеральна прокуратура України, а у липні 2017 року військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ) та Міністерство оборони України подали заперечення (відзиви) на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 357/9328/15 за позовом Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства Київської області та Київської обласної державної адміністрації до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , Управління Держгеокадастру в Білоцерківському районі Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення земельних ділянок.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вирішив відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, зокрема у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс16, на яку посилався апеляційний суд при розгляді справи, яка переглядається. При цьому колегія суддів, обґрунтовуючи необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилалася на наявність протилежних за змістом правових висновків, викладених у її постановах. При цьому фактичні обставини справ, предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, застосовані норми права у постановах Верховного Суду України і Великої Палати Верховного Суду є тотожними й аналогічними. Вони стосуються: 1) порядку обчислення позовної давності, де позивачем є прокурор, незалежно від того, чи прокурор пред`явив позов в інтересах держави, чи прокурор позиціонує себе позивачем; 2) чи враховується при цьому дата проведення прокурорської перевірки та чи не є це штучним збільшенням позовної давності.

Вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржувані рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом
10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у вказаній справі (№ 640/11916/16-ц) до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 357/9328/15.
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 640/11916/16-ц у справі за позовом заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , треті особи: Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел», про визнання права власності та витребування майна з чужого володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 357/9328/15.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта